ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2018 р. Справа № 922/24/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі судового засідання Новіковій Ю.В.

за участю представників:

прокурор - Ногіна О.М.,

перший відповідача - Ремінний В.І.,

другий відповідача - не з'явився,

третій відповідач - Добреля В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу розглянувши апеляційну скаргу прокурора (вх. 754 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2018 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Сальніковою Г.І., повний текст якого складено 30.03.2018 року, у справі

за позовом Заступника керівника Дергачівської місцевої прокуратури", м. Дергачі,

до:

1) Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків,

2) Золочівської районної державної адміністрації, смт Золочів,

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомплект", м. смт Золочів,

про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору, скасування рішення про державну реєстрацію та зобов'язання повернути земельну ділянку

ВСТАНОВИЛА:

Заступник керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до: 1. Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, 2. Золочівської районної державної адміністрації, 3. Товариства з обмеженою відповідальністю агрофірми "Агрокомплект" згідно якої просить суд:

- Визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Золочівської районної державної адміністрації від 31.07.2007 № 447 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та складання документів, що посвідчують право оренди земельних ділянок ТОВ "АФ "Агрокомплект" для ведення товарно - сільськогосподарського виробництва;

- Визнати недійним договір оренди земельної ділянки між Золочівською районною державною адміністрацією та ТОВ АФ "Агрокомплект" б/н від 01.08.2007 року про передачу земельної ділянки загальною площею 566,3213 га, який зареєстрований 01.08.2007, зі змінами відповідно до додаткової угоди б/н від 19.09.2014 щодо:

земельної ділянки загальною площею 221,3041 га кадастровий номер :01:002:0264;

земельної ділянки загальною площею 223,3295га кадастровий номер :01:002:0263;

земельної ділянки загальною площею 121,6877га кадастровий номер :01:002:0262;

- Скасувати рішення про державну реєстрацію іншого речового права, який зареєстровано право оренди на земельні ділянки за ТОВ АФ "Агрокомплект", під:

№ 7896417 від 01.12.2017 (земельна ділянка загальною площею 221,3041га кадастровий номер :01:002:0264);

№ 7895081 від 01.12.2017 (земельна ділянка загальною площею 223,3295 га кадастровий номер :01:002:0263);

№ 7874096 від 28.11.2017 (земельна ділянка загальною площею 121,6877 га кадастровий номер :01:002:0262)

- Зобов'язати ТОВ АФ "Агрокомплект" повернути у відання держави земельну ділянку загальною площею 566,3213 га, яка використовується на підставі договору оренди від 01.08.2007 укладеного між Золочівською районною державною адміністрацією та ТОВ АФ "Агрокомплект", зі змінами відповідно до додаткової угоди б/н від 19.09.2014 щодо:

земельної ділянки загальною площею 221,3041га кадастровий номер :01:002:0264;

земельної ділянки загальною площею 223,3295га кадастровий номер :01:002:0263;

земельної ділянки загальною площею 121,6877га кадастровий номер :01:002:0262

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.03.2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування свого рішення, місцевий господарський суд зазначив про те, що порушення вимог законодавства, на які прокурор вказує як на підставу позову у даній справі - укладення спірного договору без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, вчинено насамперед з боку державних органів, а саме, Золочівською районної державної адміністрації Харківської області, так як укладення спірного договору оренди землі без зазначення нормативно-грошової оцінки було здійснено за участі державного органу, наділеного відповідною компетенцією щодо недопущення включення у спірні договори умов, які б порушували земельне законодавство.

При цьому, із посиланням на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейський суду з прав людини, господарський суд першої інстанції зазначив, що оскільки сама місцева влада - орендодавець при укладенні договору оренди вважала, що вона правильно визначила в договорі розмір орендної плати, то орендар міг на розумних підставах сподіватися на виконання умов цього договору, і не міг піддати сумніву правильність визначення місцевою радою розміру орендної плати. Отже третій відповідач не може бути позбавлений через допущені органом місцевого самоврядування порушення норм земельного законодавства права мирно володіти своїм майном у вигляді титульного права оренди спірної землі та законних сподівань здійснювати таке право оренди.

Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що оскільки даний позов заявлено у грудні 2017 року і прокурором не наведено поважних причин пропуску позовної давності за заявленими вимогами, то у позові слід відмовити в порядку частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України.

Прокурор із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор наводить доводи, викладені в позовній заяві, зокрема, щодо обставин укладення спірного договору з порушенням вимог статті 13 Закону України "Про оцінку земель", статей 15, 21 Закону України "Про оренду землі" - без проведення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

Прокурор також вказує, що про вищевказані порушення було відомо всім відповідачам і тому вважає хибними посилання місцевого суду на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та наведену судом практику Європейський суду з прав людини, а також вказує, що в даному конкретному випадку є підстави для визнання поважною причини пропуску строку на звернення до суду із даним позовом.

В судовому засіданні прокурор апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представники першого та третьої відповідачів у відзивах та в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення.

Другий відповідач свого представника в судове засідання не направив та просив розглянути справу за його відсутності, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб'єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&еа рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Розпорядженням голови Золочівської райдержадміністрації від 31.07.2007 № 447 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та складання документів, що посвідчують право оренди земельних ділянок ТОВ АФ "Агрокомплект" відповідачу 3 передано в оренду строком на 25 років земельні ділянки загальною площею 566,3213 га, в тому числі ріллі 566,2313 га для сільськогосподарського використання із земель резервного фонду, розташованих за межами населених пунктів на території Удянської сільської ради Золочівського району Харківської області (т.с. І а.с. 26).

На виконання зазначеного розпорядження між Золочівською райдержадміністрацією та ТОВ АФ "Агрокомплект" 01.08.2007 укладено договір оренди землі сільськогосподарського призначення (рілля), яка знаходиться на території Удянської сільської ради Золочівського району поблизу с. Уди, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т.с. І а.с. 27-30).

Вказаний договір оренди земельної ділянки 10.08.2007 зареєстрований у Золочівському районному відділі реєстрації Харківській регіональній філії ДП «Центру ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.08.2007 за №0.

Відповідно до п. 8 договору, договір укладено строком на 25 років.

У п. 9 договору встановлено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: 80, грн. за один гектар за один рік користування. Загальна сума орендної плати за рік становить 45305,70 грн. З 01 січня 2009 року орендна плата становить 100,00 грн. за один гектар за один рік користування. Загальна сума орендної плати за рік становить 566321,30 грн.

Згідно з п. 13 договору розмір орендної плати переглядається сторонами один раз на два роки у разі:

- зміни умов господарювання, передбачених договором;

- зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством;

- погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами;

- в інших випадках передбачених законом.

Відповідно до п.5 договору, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить не обрахована.

Пунктом 18 договору передбачено, що передача земельної ділянки в оренду здійснюється з розробленням технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки і витрати, пов'язані з цим, покладаються на орендаря.

Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі (п. 20 договору).

На підставі акту передачі-прийому земельної ділянки згідно з договором №0 від 01.08.2007 земельна ділянка, що розташована на території Удянської сільської ради Золочівського району за межами населеного пункту загальною площею 566,3213 га із земель резерву передана орендодавцем -Золочівською РДА орендарю - ТОВ Агрофірмі "Агрокомплект" (т.1, а.с. 31).

18.09.2014 між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області, Золочівською районною державною адміністрацією Харківської області (орендодавцем) та ТОВ агрофірмою "Агрокомплект" (орендарем) була укладена додаткова угода про внесення змін до договору оренди земельної ділянки №б/н від 01 серпня 2007 р., згідно умов якої, пункт 2 розділу "Об'єкт оренди" викладено сторонами в новій редакції, а саме, в оренду передається земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення (сільськогосподарські угіддя, рілля) - площею 121,6877 га, кадастровий номер земельної ділянки: :01:002:0262; площею 223,3295 га, кадастровий номер земельної ділянки: :01:002:0263; площею 221,3041 га, кадастровий номер земельної ділянки: :01:002:0264.

Пункт 5 спірного договору було викладено у новій редакції щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

Так, у зазначеній Додатковій угоді вказано, пункту 5 розділу "Об'єкт оренди" викладено сторонами у наступній редакції: "Нормативна грошова оцінка земельних ділянок підлягає проведенню на замовлення та за рахунок орендаря у річний строк з моменту державної реєстрації даної додаткової угоди із поданням орендарем у встановленому законом порядку впродовж цього строку технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок на розгляд та затвердження відповідному органу місцевого самоврядування та укладенням угоди про внесення змін до договору оренди в частині нормативної грошової оцінки. До моменту набрання чинності рішенням з відповідного органу місцевого самоврядування, яким затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, визначення суми орендної плати, що вноситься орендарем, здійснюється за даними про середній розмір нормативної грошової оцінки одиниці площі сільськогосподарських угідь по Золочівському району Харківської області, що становить 23712,95 грн. за 1 га ріллі.".

Окрім цього, сторони дійшли згоди, що у разі, коли розмір орендної плати, визначений за даними затвердженої технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, буде більшим за розмір орендної плати, визначений згідно цього пункту договору оренди та сплачений орендарем, то сума різниці між вказаними розмірами підлягає сплаті орендарем до відповідного бюджету у місячний строк з дня набрання чинності рішення органу місцевого самоврядування про затвердження технічної документації з нормативної оцінки земельних ділянок.

Також, згідно вказаної Додаткової угоди, сторонами пункт 9 розділу "Орендна плата" викладено у наступній редакції: "Орендна плата за користування земельної ділянки вноситься орендарем на рахунки місцевих бюджетів, відповідно до вимог Податкового та Бюджетного кодексів України у грошовому еквіваленті в розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки земельних ділянок згідно розрахунку розміру орендної плати (додається) і становить 537165,95 грн." (т.с. І а.с. 34).

Згідно листа Відділу Держгеокадастру у Золочівському районі Харківської області, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки загальною площею 221,3041 га кадастровий номер :01:002:0264; земельної ділянки загальною площею 223,3295 га кадастровий номер 632268000:01:002:0263 та земельної ділянки загальною площею 121,6877 га кадастровий номер :01:002:0262 на час передачі її в оренду та на сьогоднішній день не проводилася. На затвердження сесії районної ради технічна документація не надходила (т.с. І а.с36).

Відповідно до листа Золочівськоїї районної ради Харківської області від 15.12.2017 за вих. № 01-30/2897, нормативно - грошова оцінка земельної ділянки площею 221,3041 га кадастровий номер :01:002:0264; земельної ділянки загальною площею 223,3295 га кадастровий номер 632268000:01:002:0263 та земельної ділянки загальною площею 121,6877 га кадастровий номер :01:002:0262 на час передачі її в оренду та на сьогоднішній день не проводилася. При визначенні розміру орендної плати нормативно - грошова оцінка земельної ділянки не розраховувалася. На затвердження сесії районної ради технічна документація не надходила (т.с. І а.с. 42).

Прокурор в обґрунтування позову посилається на те, що спірний договір було укладено з порушенням ст. 13 Закону України "Про оцінку земель" та ст.ст. 15, 21 Закону України "Про оренду землі", а саме: договір укладено без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є обов'язковим у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності та є істотною умовою такого договору, тому прокурор звернувся з даним позовом до господарського суду, в якому просив визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Золочівської районної державної адміністрації від 31.07.2007 № 447 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та складання документів, що посвідчують право оренди земельних ділянок ТОВ "АФ "Агрокомплект" для ведення товарно - сільськогосподарського виробництва, визнати недійним договір оренди земельної ділянки між Золочівською районною державною адміністрацією та ТОВ АФ "Агрокомплект" б/н від 01.08.2007 року про передачу земельної ділянки загальною площею 566,3213 га, який зареєстрований 01.08.2007, зі змінами відповідно до додаткової угоди б/н від 19.09.2014, скасувати рішення про державну реєстрацію іншого речового права, який зареєстровано право оренди на земельні ділянки за ТОВ АФ "Агрокомплект" та зобов'язати ТОВ АФ "Агрокомплект" повернути у відання держави земельну ділянку загальною площею 566,3213 га, яка використовується на підставі договору оренди від 01.08.2007, укладеного між Золочівською районною державною адміністрацією та ТОВ АФ "Агрокомплект", зі змінами відповідно до додаткової угоди б/н від 19.09.2014.

Зазначені обставини і стали підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом.

Як було зазначено вище, оскаржуваним рішенням місцевого господарського суду у задоволенні позову прокурора було відмовлено у зв'язку з чим останнім подано апеляційну скаргу.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно з ст. 13 Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі", однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Орендна плата відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі" - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; розмір, форма і строки внесення орендної плати встановлюються за згодою сторін в договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю" (в редакції Закону на час укладення договору).

Згідно з ст. 6 Закону України "Про плату за землю" (в редакції на час прийняття податкового кодексу) ставки земельного податку з одного гектара сільськогосподарських угідь встановлюються у відсотках від їх грошової оцінки у таких розмірах: для ріллі, сіножатей та пасовищ - 0,1; для багаторічних насаджень - 0,03.

Виходячи із положень зазначених норм, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, а договір у цій частині суперечить приписам чинного законодавства.

Таким чином, спірний договір укладено з порушенням приписів ст. 13 Закону України "Про оцінку земель", ст. ст. 15, 21 Закону України "Про оренду землі", а саме без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є обов'язковим у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Оскільки, орендну плату встановлено без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, то договір, оренди земельної ділянки підлягає визнанню недійсним у зв'язку із недодержанням сторонами в момент вчинення цих правочинів встановленого законом порядку.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 Цивільного кодексу України тощо.

Статтею 2 Закону України "Про плату за землю" (в редакції чинній на момент укладення Договорів оренди від 17.10.2005р.) передбачено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом.

За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Згідно статті 1 Закону України "Про оцінку земель", нормативна грошова оцінка земельної ділянки являє собою капіталізований рентний дохід із земельної ділянки (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, чинній на момент укладення Договорів оренди від 17.10.2005р.) визначено випадки обов'язкового проведення грошової оцінки земельних ділянок. Так, нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі, зокрема, визначення розміру земельного податку і визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Грошова оцінка земельної ділянки проводиться Державним комітетом України по земельних ресурсах за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (ст. 23 Закону України "Про плату за землю").

Статтею 18 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, чинній на момент укладення Договору оренди-1) встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок сільськогосподарського призначення проводиться не рідше як один раз у 5 - 7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше як один раз у 7 - 10 років. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою.

Статтею 18 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, чинній на момент укладення Договору оренди) визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться розташованих за межами населених пунктів земельних ділянок сільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 5 - 7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 7 -10 років. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою.

При цьому, підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Підставами для проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки є договір, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом, а також рішення суду (ст.15 Закону України "Про оцінку земель").

Технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається відповідним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів (ст.23 Закону України "Про оцінку земель").

За викладеного, як вірно звертає увагу місцевий господарський суд, законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, не надавало платнику орендної плати (орендарю) права самостійно визначати нормативну грошову оцінку землі. В той же час, законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин підставою для її проведення визначало, або рішення органу виконавчої влади, або органу місцевого самоврядування, або договір між зацікавленими особами.

Тобто, в даному випадку, єдиною підставою для проведення нормативної грошової оцінки землі є рішення органу виконавчої влади.

Проте, Золочівською районною державною адміністрацією Харківської області рішення про проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок, які передавалася в оренду ТОВ агрофірмі "Агрокомплект" в 2007 році не приймалося, про що вказує прокурор в своєму позові.

Таким чином, під час укладення спірного договору оренди застосовано норми постанови Кабінету Міністрів України № 1724 "Деякі питання оренди земель", а саме додаток 1 "розрахунок розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності, грошова оцінка яких не проведена" та Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року № 213.

Згідно із частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до вимог статті 15 Закону України "Про оренду землі" підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним є саме відсутність у договорі оренди землі однієї із істотних умов, а не невідповідність даної істотної вимоги вимогам законодавства.

Як вбачається із пункту спірного Договору оренди землі, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була в ньому вказана. При цьому, жодних доказів про заниження розміру нормативно-правової оцінки земельної ділянки і, відповідно, розміру орендної плати, прокурором суду подано не було і в матеріалах справи такі докази відсутні, тобто прокурором не доведено факту порушення економічних інтересів держави укладенням спірного договору.

Окрім того, з матеріалів справи також вбачається, що сторони спірного договору оренди землі дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, встановлених ст. 15 Закону України "Про оренду землі".

При цьому, сторони також не позбавлені права вчинити правочин щодо внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом.

Так, відповідно до п. 2. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом: вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо. Сторони також не позбавлені права вчинити правочин про внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом. Якщо згаданий правочин (про внесення змін) не суперечить вимогам закону, господарський суд приймає судове рішення, виходячи з його умов. При цьому господарським судам необхідно мати на увазі, що законом не передбачено заборони стосовно надання правочинові, - в тому числі про внесення змін до іншого правочину, - за згодою сторін зворотної дії в часі.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ агрофірмою "Агрокомплект" зроблено технічну документацію з нормативно - грошової оцінки земельної ділянки, яку використовує ТОВ агрофірма "Агрокомплект" за спірним договором від 01.08.2007 (виготовленої ФОП Тупік О.Д., згідно договору №76.16 від 18.10.2016, а.с. 103-144).

Отже відповідачем 3 вчинено дії, спрямовані на усунення порушення, на наявність якого прокурор посилається як на підставу позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що відсутність належно проведеної нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою не для визнання договору оренди недійсним в цілому, а для внесення відповідних змін до таких договорів та спонукання орендаря до вчинення відповідних дій.

Крім того, Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції (далі Конвенція).

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, згідно з частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Мелахер та інші проти Австрії" від 19.12.1998 р., "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 р., "Прессос Компанія ОСОБАЗ та інші проти Бельгії" від 28.10.1995 р., визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.1999 р., заява №311107/96, п.54).

Отже, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань користуватися орендованим майном, так і самого майнового права (права оренди), є об'єктом правового захисту згідно статті 1 Першого протоколу до зазначеної вище Конвенції та національного законодавства України.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 року, "Новоселецький проти України" від 11.03.2003 року, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 07.12.1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.01.1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Так, за змістом пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Зазначеним вище рішенням Європейського суду з прав людини також встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Слід зазначити, що порушення вимог законодавства, на які прокурор вказує як на підставу позову у даній справі - укладення спірного договору без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, вчинено насамперед з боку державних органів, а саме, Золочівською районної державної адміністрації Харківської області, так як укладення спірного договору оренди землі без зазначення нормативно-грошової оцінки було здійснено за участі державного органу, наділеного відповідною компетенцією щодо недопущення включення у спірні договори умов, які б порушували земельне законодавство.

Отже третій відповідач не може бути позбавлений через допущені органом місцевого самоврядування порушення норм земельного законодавства права мирно володіти своїм майном у вигляді титульного права оренди спірної землі та законних сподівань здійснювати таке право оренди.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією, вказаною Вищим господарським судом України у своїй постанові від 23.03.2016р. у справі №918/31033/15.

За вищевикладеного, викладена в апеляційній скарзі правова позиція прокурора про те, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки є основою для визначення розміру орендної плати і єдиним наслідком не проведення такої оцінки у даному випадку є визнання спірного договору недійсним - відхиляються колегією суддів.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість застосування у даному випадку вищевказаних норм Конвенції, оскільки у даному спорі майно у незаконний спосіб опинилось у користуванні відповідача зі спільної вини як органу державної влади так і відповідача, оскільки всім сторонам спірного договору було відомо про порушення, колегія суддів зазначає наступне.

Так, оскільки сама місцева влада - орендодавець (на яку Конвенцією як на національний орган у земельних відносинах покладено обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення) при укладенні договору оренди вважала, що вона правильно визначила в договорі розмір орендної плати, то орендар міг на розумних підставах сподіватися на виконання умов цього договору, і не міг піддати сумніву правильність визначення місцевою радою розміру орендної плати.

Таким чином, доводи прокурора щодо відсутності підстав для застосування Конвенції через обізнаність всіх сторін договору про відповідне порушення при його укладенні, слід відхилити.

Окрім цього, під час розгляду справи першим, другим та третім відповідачами заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Клопотання про застосування строків позовної давності обґрунтоване тим, що спірний договір було укладено у серпні 2007 року, зареєстрований також у серпні 2007, а саме: 10.08.2007, тоді, як прокурор звернувся з позовом у даній справі про визнання вказаного договору недійсним лише 29.12.2017 року, пропустивши встановлений статтею 257 трирічний строк позовної давності.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, інститут позовної давності передбачає обставини, які є підставами для зупинення та переривання строку давності, вичерпний перелік яких встановлено статтями 263, 264 Цивільного кодексу України.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини колегія суддів застосовує у даній справі як джерело права.

За приписами ч. 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Як вже зазначалося, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Перебіг позовної давності у справах за позовами, заявленими прокурором в інтересах держави в особі її органів, починається від дня коли про порушене право довідався або міг довідатися саме такий державний орган, а не прокурор, який звернувся з позовом до суду.

Зазначена правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі №3-23гс14, від 23.12.2014 у справі №3-194гс14, від 23.03.2015 у справі №3-21гс15, від 01.07.2015 у справі №6-178цс15.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що до суду звернувся заступник керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

До 2013 року земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності надавалися в оренду за рішенням районних державних адміністрацій (ст. 122 Земельного кодексу України в редакції до 2013 року).

Згідно з положеннями п. 12 перехідних положень Земельного кодексу України, в редакції що діяла на час укладання оспорюваного договору оренди землі, до розмежування земель державної та комунальної власності щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених у абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснювали відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Законом України від 06.09.2012 № 5245-УІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" (який набрав чинності 01.01.2013) внесено зміни до Земельного кодексу України відповідно до яких з 01.01.2013 повноваження щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності перейшли до Центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів.

Цей Закон не встановлює і не змінює строку позовної давності, підстав його зупинення або переривання для звернення до суду з відповідним позовом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 5 "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру" постановлено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру за переліком згідно з додатком 1. Реорганізувати територіальні органи Державного агентства земельних ресурсів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру за переліком згідно з додатком 2 (п. 2). Установити, що територіальні органи Державного агентства земельних ресурсів, які реорганізуються, продовжують виконувати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру (п. 3).

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 №294-р питання Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру функції та повноваження Державного агентства земельних ресурсів у зв'язку з розформуванням покладено на Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Таким чином, з 01.01.2013 від імені та в інтересах держави України право власності земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності здійснював центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів та його територіальні органи, а отже, районні державні адміністрації з 2013 року позбавлені таких повноважень.

У даній справі прокурор, заперечуючи проти клопотання відповідачів про застосування строків позовної давності та в обґрунтування поважності причини пропуску строку на звернення до суду та його поновлення, посилається на те, що про порушення вимог чинного законодавства при укладенні вказаного договору позивач дізнався лише у 2017 з листа відділу Держгеокадастру у Золочівському районі та Золочівської районної ради (т.с. І а.с. 36, 40, 42), а отже, на думку прокурора і початок позовної давності слід вираховувати саме з цього часу.

Однак вищенаведені доводи прокурора не свідчать про зміну строку позовної давності, підстав його зупинення або переривання для звернення до суду з відповідним позовом.

Висновки прокурора про те, що позовна давність почалась з дати отримання ним листа від відділу Держгеокадастру у Золочівському районі та Золочівської районної ради щодо порушення спірним договором вимог законодавства, суд вважає безпідставними, зважаючи на таке.

Відповідно до приписів статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Виходячи із положень законодавства, які були наведені вище, органи, які є попередниками позивача у здійсненні повноважень власника на землю, не були позбавлені права звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу у межах строку позовної давності.

При цьому, зміна розпорядника землі не може мати наслідком зміни позовної давності, оскільки повноваження державних органів здійснювати на підставі статті 13 Конституції України від імені Українського народу права власника на землю не припинялися, а передавалися від одного органу до іншого.

Слід також зазначити, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за діяльність її органів, прийняття нормативно-правових актів не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема, шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.05.2016 зі справи №910/3723/14.

Оскільки за наслідками розгляду даного спору судом встановлено, що спірний правочин, який 01.08.2007 укладено між Золочівською районною державною адміністрацією Харківської області, орендодавцем, та ТОА агрофірмою "Агрокомплект", орендарем (та який 10.08.2007 року зареєстровано) з порушенням вимог земельного законодавства, то саме з цієї дати (10.08.2007) для особи, яка уповноважена здійснювати права власника спірної земельної ділянки (районної державної адміністрації до 01.01.2013 і центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів та його територіальних органів після цієї дати) розпочався перебіг позовної давності для позовних вимог про визнання цього правочину недійсним.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що оскільки даний позов заявлено у грудні 2017 року і прокурором не наведено поважних причин пропуску позовної давності за заявленими вимогами, то у позові слід відмовити в порядку частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Вищого господарського суду України від 01.11.2017 у справі № 922/688/17.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом 20 днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11.06.18

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.