РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2018Справа № 910/1215/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., при секретарі судового засідання Вишняк Н.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська авіаційна компанія "Велес"

до Державного підприємства "Луганський авіаційний ремонтний завод"Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Атлон"

про визнання договору недійсним

Представники:

від позивача: Ракоц І.В.

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: Пантюшенко О.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська авіаційна компанія «Велес» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Луганський авіаційний ремонтний завод» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Атлон» про визнання договору про відступлення права вимоги (цесії) №17/07-2017 від 17.07.2017 між Державним підприємством «Луганський авіаційний ремонтний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Атлон» недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги (цесії) №17/07-2017 від 17.07.2017 по суті є договором факторингу, при укладенні якого сторонами не було додержано вимог закону, що в силу ст.ст. 215, 203 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до прохальної частини позову позивач також просив суд з метою забезпечення позову та забезпечення можливості виконання рішення суду, яке буде ухвалено, - заборонити Печерському РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві вчиняти виконавчі дії по зведеному виконавчому провадженню №51708382, до складу якого входить виконавче провадження №51852343 до винесення рішення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2018 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська авіаційна компанія «Велес» про забезпечення позову, що подана до відкриття провадження у справі №910/1215/18, відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2018 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська авіаційна компанія «Велес» залишено без руху; встановлено позивачу спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом викладу обставин заявлених ним позовних вимог в контексті необхідності залучення до участі у справі третьої особи - Печерський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві; встановлено позивачу строк для усунення недоліків - протягом семи днів з дня вручення даної ухвали.

21.02.2018 до відділу діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків, згідно з якою позивач надає позовну заяву із викладом обставин заявлених ним позовних вимог в контексті необхідності залучення до участі у справі третьої особи - Печерський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п'яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, суд приходить до висновку про здійснення розгляду даної справи у порядку загального позовного провадження.

Згідно з приписами статті 181 Господарського процесуального кодексу України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2018 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначити на 20.03.2018.

20.03.2018 до відділу діловодства суду від відповідача 2 надійшов відзив на позов, згідно з яким відповідач 2 проти позову заперечує з тих підстав, що оспорюваний договір за своєю правовою природою не є договором факторингу, а є договором відступлення права вимоги (цесії).

У підготовче засідання 20.03.2018 з'явились представники позивача та відповідача 2, представник відповідача 1 у підготовче засідання не з'явився.

У підготовчому засіданні 20.03.2018 представник позивача усно заявив клопотання про відкладення розгляду справи з метою направлення позову відповідачеві 1 за адресою місцезнаходження відокремленого підрозділу у м. Києві.

Відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою належної підготовки справи для розгляду суд вважає за необхідне продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів та відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України відкласти розгляд справи, у зв'язку з чим ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2018 суд ухвалив: продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання відкласти на 02.05.2018.

У підготовче засідання 02.05.2018 з'явились представники позивача та відповідача 2, представник відповідача 1 у підготовче засідання не з'явився, про поважність причин неявки не повідомив, про час та місце підготовчого засідання був повідомлений належним чином.

У підготовчому засіданні 02.05.2018 судом були вчинені дії, передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 22.05.2018.

У судове засідання 22.05.2018 з'явились представник позивача та представник відповідача 2, представник відповідача 1 у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, а саме інформація про розгляд справи, розміщена на офіційному веб-сайті Господарського суду міста Києва за адресою: http://ki.arbitr.gov.ua/sud5011/, а також копія ухвали була направлена на адресу Київської філії відповідача 1 згідно з даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Судом враховано рекомендації Вищого господарського суду України, що викладені в інформаційному листі від 05.06.2014 № 01-06/745/2014 "Про деякі питання практики застосування у судовій практиці Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", відповідно до яких учасник судового процесу, який знаходиться на тимчасово окупованій території України, вважатиметься належним чином повідомленим про час і місце засідання господарського суду за умов, зазначених у підпунктах 1 - 4 пункту 6 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 N 01-06/1290/14 "Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" (у редакції інформаційного листа Вищого господарського суду України від 01.12.2014 N 01-06/2052/14).

Згідно з підпунктом 4 пункту 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 N 01-06/1290/14 "Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" за неможливості здійснити повідомлення учасника судового процесу і в такий спосіб - інформація про час і місце судового засідання розміщується на сторінці відповідного суду (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/).

За змістом ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 22.05.2018, за відсутності представника відповідача 1, запобігаючи при цьому безпідставному затягуванню розгляду справи.

Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надав усні пояснення. Представник відповідача 2 заперечив проти задоволення позовних вимог, надав усні пояснення.

У судовому засіданні 22.05.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача 2 та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

17.07.2017 між Державним підприємством «Луганський авіаційний ремонтний завод» (відповідач 1, цедент) та Товаристом з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Атлон» (відповідач 2, цесіонарій) було укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) №17/07-2017 (далі-Договір), відповідно до якого цедент передає, а цесіонарій приймає право вимагати від ТОВ «Українська авіаційна компанія «Велес» заборгованість в розмірі 2127030,00 грн., яка підтверджена рішенням Господарського суду міста Києва від 17.03.2014 №910/24608/13. При цьому, цедент передає, а цесіонарій приймає в повному обсязі права за договором з організації транспортування вантажів автотранспортом №14/109 від 05.05.2010 та договором №14/94 від 03.06.2010 на виконання капітального ремонту, які були укладені між цедентом та ТОВ «Українська авіаційна компанія «Велес» (боржник).

За відступлене право вимоги до ТОВ «Українська авіаційна компанія «Велес» в розмірі 2127030,00 грн. за цим договором цесіонарій зобов'язується перерахувати на поточний рахунок цедента 60% від суми, яка фактично буде стягнута цесіонарієм з боржника, не пізніше 5 банківських днів з моменту її отримання (п. 1.2. Договору в редакції додаткової угоди №1 від 18.07.2017).

За цим договором цесіонарій набуває права вимагати від боржника реального та належного виконання наступних обов'язків: здійснення оплати в розмірі 121110,00 грн. за договором з організації транспортування вантажів автотранспортом №14/109 від 05.05.2010; здійснення оплати у розмірі 2005920,00 грн. за договором №14/94 від 03.06.2010 на виконання капітального ремонту (п. 2 Договору).

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 17.03.2014 у справі № 910/24608/13, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2014, позов Державного підприємства "Луганський авіаційний ремонтний завод" задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська авіаційна компанія "Велес" на користь Державного підприємства "Луганський авіаційний ремонтний завод" 2127030,00 грн. основного боргу та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська авіаційна компанія "Велес" в дохід Державного бюджету України 42.540,60 грн. судового збору.

Судовим рішенням у даній справі встановлено порушення відповідачем зобов'язання щодо внесення платежів за договором № 14/94 від 03.06.2010 на виконання капітального ремонту та договором з організації транспортування вантажів автотранспортом № 14/109 від 05.07.2010, що стало наслідком задоволення позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги (цесії) №17/07-2017 від 17.07.2017 по суті є договором факторингу, при укладенні якого сторонами не було додержано вимог закону, що в силу ст.ст. 215, 203 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору недійсним. З огляду на наведене, позивач просить суд визнати договір про відступлення права вимоги (цесії) №17/07-2017 від 17.07.2017 між Державним підприємством «Луганський авіаційний ремонтний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Атлон» недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст. 513 Цивільного кодексу України).

При цьому, згідно зі ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно зі ст.1079 Цивільного кодексу України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таке ж положення передбачено ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

За змістом п. 1 Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06.02.2014 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року N 231", до фінансової послуги факторингу відноситься сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Отже, необхідними ознаками для кваліфікації правовідносин як факторингу є, в тому числі, здійснення фінансування клієнта та отримання фактором плати за користування клієнтом грошовими коштами, які надаються під відступлення права вимоги.

В свою чергу, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого попередній кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 13.04.2016 у справі № 3-238гс16, плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Як встановлено судом, за відступлене право вимоги до ТОВ «Українська авіаційна компанія «Велес» в розмірі 2127030,00 грн. за цим договором цесіонарій зобов'язується перерахувати на поточний рахунок цедента 60% від суми, яка фактично буде стягнута цесіонарієм з боржника, не пізніше 5 банківських днів з моменту її отримання (п. 1.2. Договору в редакції додаткової угоди №1 від 18.07.2017). За цим договором цесіонарій набуває права вимагати від боржника реального та належного виконання наступних обов'язків: здійснення оплати в розмірі 121110,00 грн. за договором з організації транспортування вантажів автотранспортом №14/109 від 05.05.2010; здійснення оплати у розмірі 2005920,00 грн. за договором №14/94 від 03.06.2010 на виконання капітального ремонту (п. 2 Договору).

Суд зазначає, що відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це заміна особи у зобов'язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання. Так, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги.

Нормами Цивільного кодексу України не встановлено заборони щодо оплатності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу а якщо - безоплатний, то - застосовуються положення про договір дарування.

Суд зазначає, що ознакою факторингової операції є її систематичне виконання суб'єктом господарювання з метою отримання прибутку, тобто по суті здійснення підприємницької діяльності шляхом ведення фінансової діяльності, зокрема укладення факторингових договорів. Аналогічна (як між договором факторингу та оплатним договором цесії) відмінність існує між кредитним договором та договором процентної позики, при цьому остання не заборонена законом при відсутності ліцензії на здійснення фінансової діяльності, якщо така діяльність не є систематичною діяльності юридичної особи з метою отримання прибутку.

Водночас, сторонами не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач 2 систематично з метою отримання прибутку здійснює господарську діяльність вказаного виду (укладає факторингові договори).

При цьому, судом враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 13.04.2016 у справі № 3-238гс16, щодо того, що плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Суд зазначає, що договір відступлення права вимоги може бути безоплатним або оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. Законом не заборонено укладати оплатний договір відступлення права вимоги (якщо він не має ознак договору факторингу) за відсутності ліцензії на здійснення фінансової діяльності.

Суд зазначає, що ринкова вартість права вимоги, яке відступається за договором уступки, не обов'язково дорівнює розміру уступленого права вимоги. Так, при визначенні ринкової вартості майнового права (яким є право вимоги) можуть братись до уваги економічні та інші показники (зокрема, можливість фактичного отримання задоволення вимог кредитора боржником (його фінансовий стан), обставини спливу позовної давності щодо вимог, які будуть заявлятись до боржника, наявність способів забезпечення виконання основного зобов'язання, тощо).

Сторонами не доведено суду, що різниця між вартістю уступки за договором та обсягом (загальною сумою) уступленого права є платою за користування грошовими коштами, які надаються під відступлення права вимоги, а отже не доведено наявності ознак факторингу в укладеному Державним підприємством «Луганський авіаційний ремонтний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Атлон» договорі відступлення права вимоги (цесії) №17/07-2017 від 17.07.2017 з урахуванням умов додаткової угоди №1.

Крім того, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

Так, позивач не є стороною договору, правомірність укладення якого ним оспорюється.

Разом з тим, суд зазначає, що суд вправі здійснювати захист лише охоронюваного законом інтересу особи щодо предмету спору, тоді-як будь-які дії, що приховуються за начебто законним інтересом, не можуть ставитись судом під захист, так як це призведе до порушень прав та інтересів іншої сторони.

Так, оспорюваний договір, на підставі якого було здійснено заміну кредитора у зобов'язанні, жодним чином не зачіпає законні права та інтереси позивача як боржника у таких зобов'язаннях, оскільки зміна особи кредитора з Державного підприємства «Луганський авіаційний ремонтний завод» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Атлон» не тягне за собою збільшення обсягу вимог кредитора до боржника у зв'язку зі зміною особи кредитора та не ставить позивача після заміни особи кредитора у зобов'язанні, в якому позивач є боржником, у становище гірше, ніж те, у якому позивач був до заміни, що не може свідчити про наявність у позивача порушеного права чи охоронюваного законом інтересу у розумінні ст. 4 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст.ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наведених обставин, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська авіаційна компанія «Велес» не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача покладаються на позивача у зв'язку з відмовою в позові.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 01.06.2018

Суддя Ю.В. Картавцева