РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.05.2018Справа № 910/16905/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс партнер груп"

до 1) Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародний аеропорт

"Дніпропетровськ"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1

Національний банк України

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Усатенко І.В

Секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники учасників сторін:

від позивача Цесельський Д.С.

від відповідача 1 Шишка Ю.М.

від відповідача 2 не з'явились

від третьої особи не з'явились

В судовому засіданні 31.05.2018 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Альянс партнер груп" до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний аеропорт "Дніпропетровськ", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1 Національний банк України про:

- визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю "Альянс партнер груп" право вимоги на сплату грошового зобов'язання боржником Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародний аеропорт "Дніпропетровськ" за кредитними договорами № 4Д13289И від 30.04.2013, № 4Д13523И від 28.08.2013, № 4Д14160И від 10.04.2014 на підставі договору поруки № 4 Д13289И/П від 31.10.2016;

- визнання погашеним зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний аеропорт "Дніпропетровськ" перед Публічним акціонерним товариством, за кредитними договорами № 4Д13289И від 30.04.2013, № 4Д13523И від 28.08.2013, № 4Д14160И від 10.04.2014, які було виконано за договором поруки № 4 Д13289И/П від 31.10.2016 Товариством з обмеженою відповідальністю "Альянс партнер груп".

Позовні вимоги мотивовані тим, що за укладеним між ТОВ "Альянс партнер груп" та ПАТ КБ "Приватбанк договором поруки № 4 Д13289И/П від 31.10.2016 позивач поручився за виконання зобов'язань ТОВ "Міжнародний аеропорт "Дніпропетровськ" за кредитними договорами № 4Д13289И від 30.04.2013, № 4Д13523И від 28.08.2013, № 4Д14160И від 10.04.2014. За доводами позивача, останнім було сплачено кошти в розмірі 680119206,43 грн. на користь відповідача-1 по заборгованості відповідача-2, в зв'язку з чим він звернувся до суду з заявленими позовними вимогами.

Ухвалою суду від 05.10.2017 порушено провадження у справі та призначено розгляд на 09.11.2917.

Ухвалою суду від 09.11.2017 розгляд справи відкладено на 30.11.2017.

В судовому засіданні 30.11.2017 представником позивача подано клопотання про залучення додаткових документів.

Ухвалою суду від 30.11.2017 розгляд справи відкладено на 11.12.2017.

В судовому засіданні 11.12.2017 представником відповідача 1 подано відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, оскільки, позивач не довів обставин щодо порушення його прав відповідачами; крім того, позивачем невірно обрано спосіб захисту, оскільки, у випадку набуття поручителем статусу кредитора здійснюється шляхом виконання обов'язку в натурі, а не шляхом визнання права чи визнання відсутності права. Отже обраний позивачем спосіб захисту є неефективним. Долучений до матеріалів справи відзив не підписаний представником відповідача 1.

В судовому засіданні 11.12.2017 представником позивача до матеріалів справи подано письмові пояснення щодо неможливості надання кредитних договорів, оскільки, він не є їх стороною. Позивач намагався в судовому порядку витребувати кредитні договори, проте вони не були йому надані відповідачем 1. Договір поруки був підписаний сторонами з допомогою електронних цифрових підписів та посиленого сертифікату ключа і його засвідчена копія надана до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 11.12.2017 продовжено строк вирішення спору, розгляд справи відкладено на 22.01.2018.

22.01.2018 розгляд справи не відбувся, у зв'язку з перебуванням суддя на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2018 у зв'язку з набранням чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче засідання на 26.02.2018.

Через канцелярію суду 12.02.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти позову у повному обсязі посилаючись на недоведеність порушення прав позивача та невірний спосіб захист.

Ухвалою суду від 26.02.2018 продовжено строк проведення підготовчого провадження, відкладено підготовче засідання на 02.04.2018.

Судове засідання 02.04.2018 не відбулось, в зв'язку з перебуванням судді Усатенко І.В. у відпустці.

Ухвалою суду від 17.04.2018 підготовче засідання призначено на 03.05.2018.

Через канцелярію суду 26.04.2018 від Національного банку України надійшли письмові пояснення, в яких він проти позову заперечує, посилаючись на те, що з поданих позивачем доказів не можливо встановити розмір заборгованості відповідача 2 за кредитними договорами, в зв'язку з чим не можливо встановити чи в повному обсязі виконав поручитель зобов'язання боржника та чи перейшло до нього як до нового кредитора право вимоги. Також третя особа зазначила про відсутність доказів порушення відповідачами права позивача та про неефективний спосіб захисту.

Ухвалою суду від 03.05.2018 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні 31.05.2018.

В судовому засіданні 31.05.2018 представники відповідача 2 та третьої особи не з'явились, про дату та час судового розгляду були повідомлені належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з'ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача проти позову заперечував.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.10.2016 між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Альянс Партнер Груп" (поручитель) укладений договір поруки № 4Д13289И/П.

Відповідно до п. 1 договору поруки, його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародний аеропорт "Дніпропетровськ" (код за ) своїх зобов'язань за:

кредитним договором від 30.04.2013 № 4Д13289И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 1.

кредитним договором від 28.08.2013 № 4Д13523И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 2.

кредитним договором від 10.04.2014 № 4Д14160И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 3.

Згідно п. 4, 5, 6 договору поруки у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору. У випадку невиконання боржником обов'язку п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора протягом 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п. 5 договору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно ч.1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов'язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора. Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов'язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

Позивачем у заявах по суті справи не вказано, коли і яка саме сума кредиту була видана боржнику кредитором за кредитними договорами, чи є видана сума простроченою заборгованістю чи поточною і чи настав строк повернення кредитних коштів і відповідно дату настання відповідного строку повернення; не вказано, яка саме сума, з урахуванням суми виданого та не повернутого кредиту, суми нарахованих та несплачених відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, у разі прострочення виконання зобов'язання за кредитними договорами боржником, підлягає стягненню з боржника чи поручителя за договором поруки. Вказані вище обставини представником позивача також не зазначені усно в судових засіданнях.

Крім того, до матеріалів справи не долучено копій кредитних договорів, забезпечених порукою за договором № 4Д13289И/П, а тому встановити який розмір кредиту був наданий відповідачу 2 відповідачем 1, яка сума відсотків була нарахована за користування кредитом і відповідно загальний розмір зобов'язань боржника перед кредитором з наданих до матеріалів справи документів неможливо. Крім того, з огляду на відсутність кредитних договорів неможливо визначити строк повернення кредиту і відповідно дату виникнення заборгованості за кредитними договорами у боржника перед кредитором.

Отже обсяг зобов'язань боржника, а відповідно і поручителя за договором поруки № 4Д13289И/П від 31.10.2016 позивачем взагалі не вказаний і з наданих до матеріалів справи доказів не може бути встановлений.

Позивачем не зазначено у позові та не долучено до матеріалів справи доказів того, що кредитор згідно п. 4-6 договору поруки звертався до нього з вимогою, в якій зазначено про порушення зобов'язання за кредитним договором з боку боржника. Також відсутні докази щодо повідомлення поручителем боржника про звернення до нього кредитора з вимогою. А з огляду на те, що зобов'язання за договором поруки є похідним від основного зобов'язання, то до прострочення боржника за основним зобов'язанням та звернення кредитора з відповідною вимогою до поручителя у останнього не виник обов'язок з оплати грошових коштів на виконання договору поруки.

Згідно ст. 540 ЦК України Якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Оскільки, позивач та відповідач 2 є солідарними боржниками, то саме відповідачу 1 належить право вибору боржника до якого він може звернутись з вимогою про виконання зобов'язань як за основним договором так і за договором, укладеним для забезпечення виконання основного зобов'язання. І як зазначалось вище, оскільки, договір поруки є договором, який укладено саме на забезпечення виконання основних договорів (кредитних), то до виникнення обов'язку у відповідача 2 з повернення кредитних коштів та сплати відсотків та відповідного звернення кредитора до поручителя з вимогою про виконання зобов'язань боржника за кредитними договорами, у поручителя не виникає обов'язку з перерахування коштів на виконання своїх зобов'язань за договором поруки.

Отже з наданих до справи документів неможливо встановити строк настання виконання зобов'язань боржником за кредитними договорами, суми заборгованості за кредитними договорами, в тому числі суми основного боргу, нарахованих відсотків та штрафних санкцій. Доказів того, що у поручителя виник обов'язок виконати свої зобов'язання за договором поруки (що кредитор звернувся до нього з відповідною вимогою) суду не надано.

Крім того, позивачем зазначено, що договір поруки укладений в електронній формі, шляхом підписання його з допомогою електронних цифрових підписів.

В п. 17 договору поруки зазначено, що він укладений /підписаний із використанням електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ "КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 23.12.2015, укладеної між сторонами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про електронний цифровий підпис" електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Посилений сертифікат відкритого ключа (далі - посилений сертифікат ключа) - сертифікат ключа, який відповідає вимогам цього Закону, виданий акредитованим центром сертифікації ключів, засвідчувальним центром, центральним засвідчувальним органом. Підписувач - особа, яка на законних підставах володіє особистим ключем та від свого імені або за дорученням особи, яку вона представляє, накладає електронний цифровий підпис під час створення електронного документа.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов'язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов'язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред'явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.

Згідно ст. 3 Закону України "Про електронний цифровий підпис" електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про електронний цифровий підпис" сертифікат ключа містить такі обов'язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчувального органу, засвідчувального центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов'язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа.

Згідно п. 18 договору поруки цей договір складений у необхідній кількості примірників для кожної зі сторін, що мають однакову юридичну силу, та вступає в силу з дати підписання сторонами і скріплення печатками.

До матеріалів справи не надано доказів того, що договір поруки дійсно був підписаний (скріплений печатками) обома контрагентами шляхом накладення електронних цифрових підписів з посиленим сертифікатом ключа. Не надано доказів того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підписали договір шляхом накладання ЕЦП, які прирівнюються до власноручних підписів з підстав, передбачених ст. 3 Закону України "Про електронний цифровий підпис". Крім того, ЕЦП має буквенно-цифровий вираз, який може бути відображений на документах, підписаних за допомогою ЕЦП для можливості ідентифікації підисувачів. Однак, позивач не надав доказів підписання договору поруки з допомогою ЕЦП, оригіналу електронного документу для огляду суду не надав. Відповідачем 1 обставина укладення договору поруки № 4Д13289И/П від 31.10.2016 в судових засіданнях підтверджена не була.

Відповідно до п. 8 договору поруки, до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

До матеріалів справи додано копії платіжних доручень № 1640 від 01.11.2016 на суму 114860420,50 грн, № 1642 від 01.11.2016 на суму 185699071,76 грн, № 1641 від 01.11.2016 на суму 379559714,17 грн. В призначеннях платежу вказано виконання зобов'язань за кредитними договорами згідно договору поруки № 4Д13289И/П від 31.10.2016.

Суд звертає увагу, що платіжні доручення сформовані на наступний день після укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Отже ст. 1066 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний виконувати розпорядження клієнта про перерахування відповідних сум коштів, а тому доводи позивача про обов'язок банку відповідати за збереження сум на рахунку клієнта судом не приймається, оскільки вказане суперечить правовій природі договору банківського рахунку, яка передбачає обов'язок банку перераховувати кошти клієнта за його вказівкою. Тобто до вказаних правовідносин застосовуються норми глави 72 ЦК України про банківський рахунок. Відносини зі зберігання регулюються нормами Цивільного кодексу України щодо зберігання, які не застосовуються при правовому регулюванні договору банківського рахунку.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Так, відповідно до п. 11.1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004 №22 (в редакції чинній на момент формування платіжних доручень) оперативне ведення клієнтом своїх рахунків у банку та обмін технологічною інформацією, визначеною в договорі між банком та клієнтом, клієнт може здійснювати за допомогою систем дистанційного обслуговування. Дистанційне обслуговування рахунку клієнт може здійснювати за допомогою систем "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк", "телефонний банкінг" тощо.

Юридичною підставою для роботи клієнта за допомогою систем дистанційного обслуговування і оброблення банком дистанційних розпоряджень клієнта є договір банківського рахунку (п. 11.3 Інструкції в редакції чинній на момент формування платіжних доручень).

Користування системою "Клієнт-Банк", "Клієнт-Internet-Банк" регулюється, крім договору між банком та клієнтом, Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", Законом України "Про електронний цифровий підпис", Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті.

Так, п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті визначено, що електронний розрахунковий документ - документ, інформація в якому представлена у формі електронних даних, включаючи відповідні реквізити розрахункового документа, який може бути сформований, переданий, збережений і перетворений у візуальну форму представлення електронними засобами.

Згідно до вимог ст. 18 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" електронний документ на переказ має однакову юридичну силу з паперовим документом. Електронний підпис є обов'язковим реквізитом електронного документа на переказ. Порядок застосування електронного підпису, у тому числі електронного цифрового підпису, для засвідчення електронного документа на переказ установлюється нормативно-правовими актами Національного банку України. Відповідальність за достовірність інформації, що міститься в реквізитах електронного документа, несе особа, яка наклала на цей документ електронний цифровий підпис. В іншому разі відповідальність несе банк або інша установа - учасник платіжної системи. Електронний документ на переказ, що не засвідчений електронним підписом, не приймається до виконання. Учасник платіжної системи має передбачити під час приймання електронних документів на переказ: процедуру перевірки електронного підпису; процедуру перевірки цілісності, достовірності та авторства електронного документа на переказ. У разі недотримання зазначених вимог банк або інша установа - учасник платіжної системи несуть відповідальність за шкоду, заподіяну суб'єктам переказу.

Згідно з приписами п. 11.5 Інструкції (в редакції чинній на момент формування платіжних доручень) під час здійснення розрахунків за допомогою систем "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк" тощо застосовуються електронні розрахункові документи. Якщо це передбачено договором між банком та клієнтом, то використання клієнтом системи не виключає можливе оброблення банком документів клієнта на паперових носіях. Реквізити електронного розрахункового документа, що використовуються в системах "клієнт - банк", "клієнт - Інтернет -банк", визначаються договором між банком та клієнтом, але обов'язково цей документ має містити такі з них: дату і номер; назву, код платника та номер його рахунку; код банку платника; назву, код одержувача та номер його рахунку; код банку одержувача; суму цифрами; призначення платежу; електронний/і цифровий/і підписи. Відповідальні особи платника, які вповноважені розпоряджатися рахунком і на законних підставах володіють особистим ключем, від свого імені або за дорученням особи, яку представляють, накладають підписи під час створення електронного розрахункового документа.

Згідно п. 1.9 Інструкції доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків банки приймають до виконання виключно в межах залишку коштів на цих рахунках або якщо договором між банком та платником передбачено їх приймання та виконання в разі відсутності/недостатності коштів на цих рахунках. Для списання коштів з рахунку платника банк платника застосовує платіжні інструменти, які визначені цією главою, згідно з нормативно-правовими актами Національного банку та внутрішніми процедурами банку.

В копіях платіжних доручень, доданих до матеріалів справи, які як зазначав позивач є електронними платіжними документами, відсутній електронний цифровий підпис платника. Крім того, суду не надано доказів того, хто саме має право підписувати електронні документи на переказ коштів від імені позивача та не надано доказів того, що повноважною особою були сформовані та підписані платіжні доручення від імені позивача. Суд обмежений у праві витребовувати необхідні для вирішення спору докази, а тому саме на сторін, в тому числі позивача, покладається обов'язок з їх подачі. Позивач не надав доказів того, що рахунок № 6518 у ПАТ КБ "Приватбанк" є рахунком ТОВ "Альянс партнер Груп" (договір банківського рахунку) і що станом на 01.11.2016 на вказаному рахунку обліковувались кошти у розмірі 680119206,43 грн., необхідному для виконання платіжних доручень банком. Також позивач не надав доказів того, що рахунок № 2102 у ПАТ КБ "Приватбанк" є рахунком на який мали бути перераховані кошти в погашення заборгованості за кредитними договорами, оскільки в договорі поруки вказаний № рахунку відповідача 1 - № 1026, а кредитні договори суду не надані. Отже позивачем не надано доказів того, що відповідні кошти були перераховані позивачем та зараховані відповідачем 1.

З огляду на вищезазначене суд не вбачає, що позивачем подано належні та допустимі докази переказу на рахунок відповідача 1 грошових коштів у сумі 680119206,43 грн. 01.11.2016 на погашення зобов'язань відповідача 1 за кредитними договорами 10.04.2014 № 4Д14160И, від 28.08.2013 № 4Д13523И, від 30.04.2013 № 4Д13289И.

Відповідно до ст. 598, 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Особливості припинення зобов'язань за договорами купівлі-продажу цінних паперів, укладених на фондовій біржі, встановлюються законодавством. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов'язань на певних підставах не допускається. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже позивач не надав доказів того, що боржником було порушено зобов'язання за кредитними договорами і що в нього як поручителя виник обов'язок зі сплати коштів за договором поруки. Позивач не надав доказів того, яка сума заборгованості виникла у відповідача 2 перед відповідачем 1 за кредитними договорами 10.04.2014 № 4Д14160И, від 28.08.2013 № 4Д13523И, від 30.04.2013 № 4Д13289И та не довів, що позивачем було виконано обов'язок боржника.

Оскільки позивач не вказує яка саме сума боргу обліковується за відповідачем 2 за кредитними договорами, то відповідачам відсутні обставини для спростування.

Відповідно до ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. До кожного з кількох поручителів, які виконали зобов'язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов'язку, що виконана ним.

Позивач зазначив, що він у судовому порядку (справа № 910/16913/17) звертався до відповідача з вимогою про надання йому оригіналів документів на підтвердження його права вимоги до боржника, зокрема, кредитних договорів 10.04.2014 № 4Д14160И, від 28.08.2013 № 4Д13523И, від 30.04.2013 № 4Д13289И, однак доказів в підтвердження цієї обставини не надав та не вказав у поясненнях про результати розгляду відповідної справи. Отже у суду відсутні докази в підтвердження того, що позивач взагалі звертався до відповідача 1 з вимогою про передачу оригіналів документів (кредитних договорів) для підтвердження свого права вимоги за виконаним обов'язком згідно договору поруки.

Щодо обраного позивачем способу захисту.

Виконання поручителем свого обов'язку перед кредитором за боржника наділяє його правами вимоги до останнього. Дане право є майновим правом, яке може бути захищено способами, визначеними ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, одними з яких є визнання права та визнання відсутності права.

Визнання права, як і визнання відсутності права, є способами захисту, які застосовують у випадку спору між суб'єктами цивільного права з приводу наявності чи відсутності правовідносин між сторонами правовідносин і, відповідно, з приводу відсутності цивільного права та цивільного обов'язку.

Право особи на захист своїх цивільних прав та інтересів забезпечено законом (ст. 15 ЦК України), способи якого (ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України) не є вичерпними.

Отже, мають бути вичерпані лише ті засоби правового захисту, які є ефективними.

Таким чином, результатом застосування таких способів захисту права як визнання права чи визнання відсутності права є отримання того матеріально-правового ефекту, який сторона переслідувала при укладенні цивільно-правового договору та вчиненні дій щодо його виконання.

Відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов'язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Отже належним способом захисту прав позивача у разі виконання ним зобов'язань боржника перед кредитором є звернення з майновою вимогою до боржника, а не з вимогою про визнання права вимоги до боржника. Позивач не надав доказів порушення прав позивача відповідачем-2 в будь-який спосіб, у т.ч. за спірними правовідносинами.

Дане свідчить про неефективність обраного позивачем способу правового захисту, адже вирішення спору не призводить до будь-якого відновлення прав позивача.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці [пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьев проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)].

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Доран проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування.

Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Вищезазначене також не суперечить позиції Конституційного Суду України, за якою "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах" (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003).

Статтею 2 ГПК України унормовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Тобто обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та не захищає його прав, у разі виконання обов'язку боржника перед кредитором на суму 680119206,43 грн. за договором поруки.

Щодо позовної вимоги про визнання погашеним зобов'язання відповідача 2 перед відповідачем 1, то позивачем за вказаною позовною вимогою (у разі існування спору з цього приводу) має бути саме відповідач 2 (боржник) за кредитним договором, а не поручитель. Право та перелік осіб, які можуть звертатись з позовом в інтересах третіх осіб для захисту їх прав та законних інтересів у суді, визначено законом і позивач не надав пояснень та доказів в підтвердження порушення його прав відповідачем-1, як і в підтвердження його права на звернення до суду в інтересах відповідача 2.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1. ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 1 ст. 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Партнер Груп" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст. 129, ст.ст. 236-238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс партнер груп" (49051, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вул. Винокурова, 3, ) до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (01001, місто Київ, вул. Грушевського, 1Д, ); Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (49042, Дніпропетровська область, місто Дніпро, Аеропорт Цивільної Авіації, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 - Національний банк України (01601, місто Київ, вулиця Інститутська, будинок 9, ) про визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю "Альянс партнер груп" права вимоги на сплату грошового зобов'язання боржником Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародний аеропорт "Дніпропетровськ" за кредитними договорами № 4Д13289И від 30.04.2013, № 4Д13523И від 28.08.2013, № 4Д14160И від 10.04.2014 на підставі договору поруки № 4 Д13289И/П від 31.10.2016; визнання погашеним зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний аеропорт "Дніпропетровськ" перед Публічним акціонерним товариством "КБ "Приватбанк", за кредитними договорами № 4Д13289И від 30.04.2013, № 4Д13523И від 28.08.2013, № 4Д14160И від 10.04.2014, які було виконано за договором поруки № 4 Д13289И/П від 31.10.2016 Товариством з обмеженою відповідальністю "Альянс партнер груп" відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 05.06.2018

Суддя І.В. Усатенко