КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2018 р. Справа№ 910/23248/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

секретар судового засідання Кравченко Х.С.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Парк Культури"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2018р. (повний текст складено 07.03.2018р.)

у справі №910/23248/17 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Парк Культури"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Валтар"

про стягнення 3 035 108,78 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Парк Культури" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Валтар" про стягнення 3 035 108,78 грн., як таких, що безпідставно отримані відповідачем.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що ним протягом періоду з 03.12.2013р. по 24.03.2015р. були сплачені на вимогу відповідача, як підрядника, надані ним рахунки на оплату будівельних робіт та матеріалів для виконання будівельних робіт на об'єкті будівництва, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Артема (Січових Стрільців) буд. 20. У загальному позивач перерахував відповідачу у безготівковому порядку грошові кошти у розмірі 1 040 105,52 грн.

На думку позивача, відсутність первинної фінансово-бухгалтерської документації, що могла б підтвердити обсяг та вартість прийнятих позивачем будівельних робіт, виконаних відповідачем, а також відсутність оформленого між сторонами спору договору у письмовій формі на виконання підрядних робіт, вказує на відсутність правової підстави для перерахування позивачем коштів і утримання їх відповідачем. Оскільки відповідач ухиляється від проведення звірки взаєморозрахунків, не надає документів на підтвердження правомірності набутих ним коштів, тому такі кошти підлягають примусовому поверненню на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, як такі, що безпідставно утримуються відповідачем разом з нарахованими 88 309,00 грн. 3% річних, 788 168,18 грн. інфляційними втратами та 1 118 526,08 грн. пенею.

Окрім того, позивач посилався на письмові пояснення свідка ОСОБА_3, яка працювала бухгалтером на підприємстві позивача.

Відповідач відзиву на позов не подав, представника у судове засідання не направив.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2018р. у справі №910/23248/17 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із мотивами прийнятого судом першої інстанції рішення, Товариство з обмеженою відповідальністю "Парк Культури" подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом усіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апелянт вказував, що неодноразово звертався із запитами до відповідача щодо проведення звірки та встановлення наявності належним чином укладеної та оформленої первинної документації, а саме: договору підряду/поставки будівельних матеріалів, додаткових угод до договору, додатків до договору, актів приймання-передачі виконаних об'ємів робіт, накладних тощо. Проте, станом на дату звернення з позовною заявою щодо повернення безпідставно перерахованих грошових коштів, відповідачем відповідних документів позивачу не надано. На думку апелянта, у разі коли поведінка набувача, потерпілого інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Апелянт зазначав що той факт, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження укладення між сторонами по справі будь-яких договорів підряду/та або поставки будівельних матеріалів на суму 1 097 119,32 грн., свідчить про наявність підстав для стягнення грошових коштів за непоставлені будівельні матеріали. Стверджуючи, що суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що спір стосувався повернення грошових коштів, які сплачені за поставку будівельних робіт та будівельних матеріалів, і за рахунок цих коштів відповідач незаконно за рахунок позивача збагатився.

Порушення судом норм процесуального права апелянт вбачає у тому, що висновки суду не відповідали обставинам справи, а останні - підтверджувалися лише доказами позивача, і не були заперечені чи спростовані відповідачем.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2018р. апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Кропивна Л.В. (головуючий суддя), судді Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2018р. відкрито апеляційне провадження та розгляд справи призначено на 17.05.2018р.

Представники відповідача до судового засідання, що відбулось 17.05.2018р., не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов'язок суду відкласти апеляційний розгляд справи. За висновками суду неявка представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення позивача, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач - ТОВ "Парк Культури" сплатив на користь відповідача - ТОВ "Валтар" грошові кошти в загальному розмірі 1 040 105,52 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №134 від 03.12.2013р. на суму 44 945,00 грн., №1 від 21.03.2014р. на суму 20 000,00 грн., №272 від 03.04.2014р. на суму 28 875,00 грн., №312 від 10.06.2014р. на суму 34 076,00 грн., №313 від 10.06.2014р. на суму 10 000,00 грн., №362 від 21.08.2014р. на суму 46 224,73 грн., №363 від 21.08.2014р. на суму 50 000,00 грн., №364 від 21.08.2014р. на суму 94 800,36 грн., №365 від 21.08.2014р. на суму 100 000,00 грн., №385 від 26.08.2014р. на суму 100 000,00 грн., №386 від 26.08.2014р. на суму 72 384,91 грн., №401 від 15.09.2014р. на суму 6 700,00 грн., №429 від 23.09.2014р. на суму 64 380,00 грн., №272 від 24.09.2014р. на суму 48 286,20 грн., №270 від 24.09.2014р. на суму 50 000,00 грн., №436 від 26.09.2014р. на суму 11 000,00 грн., №476 від 29.10.2014р. на суму 49 740,36 грн., №479 від 03.11.2014р. на суму 19 791,00 грн., №480 від 03.11.2014р. на суму 5 264,00 грн., №511 від 21.11.2014р. на суму 46 224,73 грн., №521 від 26.11.2014р. на суму 15 000,00 грн., №601 від 26.01.2015р. на суму 112 413,23 грн., №702 від 24.03.2015р. на суму 10 000,00 грн., а також долученими до матеріалів справи банківськими виписками по рахунку позивача за період з 04.12.2013р. по 25.03.2015р.

З вищевказаних платіжних доручень вбачається, що грошові кошти були сплачені позивачем, як оплата робіт за договорами №30-04-14 від 30.04.2014р., №05/06/14-1 від 05.06.2014р., оплата за будівельні матеріали згідно договору №ВТ0000006 від 17.03.2014р. або оплата за будівельні роботи і матеріали, товар, за виготовлення литейних виробів, шумоізоляцію, за поставку столів передплата за гіпсокартон стіновий, за установку гранітної стільниці, монтаж алюмінієвих виробів, аванс за монтаж колон, послуги з отримання дозвільних документів згідно виставлених рахунків.

Звертаючись до суду, позивач вказував, що на його замовлення здійснювалось будівництво об'єкта, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Артема (Січових Стрільців) буд. 20, проте наполягав, що йому невідомо, чи були укладені між ним та відповідачем договори, на підставі яких були виставлені такі рахунки. Позивач також зазначав, що під час фінального огляду та підведення підсумків будівництва об'єкта ним було встановлено неналежне (неповне) виконання будівельних робіт, а також часткову відсутність і неналежне оформлення первинної фінансово-бухгалтерської документації, що могла б підтвердити обсяг та вартість прийнятих позивачем будівельних робіт, виконаних відповідачем.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з листами щодо надання договорів, первинної документації за ними та проведення звірки, проте відповідачем вказаних документів надано не було, у зв'язку з чим позивач звернувся з вимогою щодо повернення безпідставно перерахованих грошових коштів №13-08-17 від 08.12.2017р. у сумі 1 040 105,52 грн.

Із наданою позивачем до матеріалів справи заяви свідка - ОСОБА_3 вбачається, що будівельні роботи та поставка будівельних матеріалів проводилась групою компаній, зокрема, відповідачем - ТОВ "Валтар", ТОВ "Ларго Союз" та фізичною особою-підприємцем Воловик О.А. Всі будівельні роботи, а також витратні будівельні матеріали придбавались у підрядників, кошти перераховувались напряму на їх розрахункові рахунки. Певний об'єм будівельних матеріалів закуповувався підрядниками самостійно, зокрема, ТОВ «ВАЛТАР», про що вони мали звітувати безпосередньо замовнику. Протягом всього процесу зведення об'єкту будівництво декілька разів призупинялось. Підрядник систематично направляв усні запити щодо перерахування йому певних сум грошових коштів на проведення робіт та закупівлю будівельних матеріалів, як то паркетні дошки, столи, дошки для стелі та інше. Товариством безконтрольно перераховувались кошти. Чіткого звітування та офіційних документальних підтверджень виконаного замовлення та закупівлі матеріалів підрядником не надано. Значну кількість первинної бухгалтерської документації взагалі неможливо віднайти. З розмов з керівником підприємства-підрядника ТОВ "Валтар", на період цих подій ним проводилось зведення власного спортивного клубу, тому існують переконання, що багато з безпідставно отриманих коштів підрядником були спрямовані керівництвом ТОВ "Валтар" на власні потреби та на фінансування сторонніх проектів, в той час, як отримати які-небудь підтвердження виконання взятих на себе зобов'язань не вдалось.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Так само, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 Господарського кодексу України закріплено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Положенням ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Разом з тим, положеннями вищевказаної статті допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Позивач не заперечував тієї обставини, що відповідач виконував функції підрядника на об'єкті будівництва, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Артема (Січових Стрільців) буд. 20, де знаходиться також і місцезнаходження позивача. Проте з огляду на відсутність первинної фінансово-бухгалтерської документації на підприємстві, що могла б підтвердити обсяг та вартість прийнятих позивачем будівельних робіт, виконаних відповідачем, вважав сплачені на користь відповідача грошові кошти в розмірі 1 040 105,52 грн. такими, що отримані безпідставно, та підлягають поверненню на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відхиляючи за неспроможністю доводи апелянта з приводу того, що відсутність на підприємстві укладених між сторонами по справі договорів на виконання робіт, і не направлення їх на вимогу адвоката позивача, означає відсутність договірних підстав для перерахування позивачем коштів, неправомірне збагачення відповідача за рахунок позивача, судова колегія виходить з такого.

В силу положень ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні» на підприємстві повинен вестися бухгалтерський облік безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів. Для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації:

- введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером;

- користування послугами спеціаліста з бухгалтерського обліку, зареєстрованого як підприємець, який здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи;

- ведення на договірних засадах бухгалтерського обліку централізованою бухгалтерією або аудиторською фірмою;

- самостійне ведення бухгалтерського обліку та складання звітності безпосередньо власником або керівником підприємства. Ця форма організації бухгалтерського обліку не може застосовуватися на підприємствах, звітність яких повинна оприлюднюватися, та в бюджетних установах.

З наданих позивачем виписок обслуговуючого банку вбачається, що оплата безготівкових коштів здійснювалися позивачем на підставі, зокрема, договору №30-04-14 від 30.04.2014р., договору № 05/06/14-1 від 05.06.2014р., акту № 40 від 31.12.2014р. та рахунків на оплату, реквізити яких зазначені позивачем, як клієнтом банку, самостійно (а.с. 34-52), а строк збереження оброблених документів, що фіксують господарські операції, згідно з згаданим Законом становить не менше трьох років.

Тому відсутність у позивача бухгалтерської документації, або її неналежне оформлення, відповідальність за що несе керівник підприємства позивача, і не представлення відповідачем на адвокатський запит документації, строк збереження якої становить не менше ніж трьох років, не є доказом безпідставного набуття відповідачем коштів позивача.

Зі змісту статті 1212 Цивільного кодексу України випливає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених ст. 11 ЦК України. До відсутності правової підстави стаття 1212 ЦК України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала.

Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 24.09.2016р. у справі № 6-122цс14).

Колегією суддів встановлено, що між сторонами фактично існували взаємні зобов'язання, що полягали у виконанні підрядних (будівельних) робіт та їх оплаті, тому сплачені позивачем на користь відповідача грошові кошти в розмірі 1 040 105,52 грн. останній отримав як оплату на виконання робіт за договорами підряду, отже такі кошти набуто за наявності правових підстав, а тому вони не можуть бути стягнуті відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно набуте майно.

При цьому позивачем, в порушення приписів ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, не доведено і документально не підтверджено того факту, що вказана сума набута відповідачем за позадоговірними відносинами, або того, що на даний час така правова підстава відпала. Втрата позивачем первинної фінансово-бухгалтерської документації та неспроможність довести обсяг фактично виконаних відповідачем підрядних робіт не свідчить про те, що спірні грошові кошти отримані відповідачем у позадоговірному порядку.

Наведені у заяві свідка твердження про те, що сплачені позивачем грошові кошти були спрямовані керівництвом ТОВ "Валтар" (відповідача) на власні потреби та на фінансування сторонніх проектів, судом до уваги не приймаються, оскільки такі твердження є бездоказовими припущеннями свідка, що суперечить вимогами ч.ч. 2, 4 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог, оскільки правовідносини між сторонами виникли на підставі договору підряду, колегія зазначає, що наслідки відмови замовника від такого договору регулюються ст. 849 ЦК України.

Як передбачено ч. 4 ст. 849 Цивільного кодексу України замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права у справі не відповідає обставинам, у яких склалися спірні відносини, а тому у задоволенні позову в частині стягнення 1 040 105,52 грн. належить відмовити.

Враховуючи відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів, колегія вважає, що судом першої інстанції правомірно відхилено позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 118 526,08 грн. пені, 88 309,00 грн. 3% річних та 788 168,18 грн. інфляційних втрат, оскільки зазначені вимоги є похідними від основної вимоги.

Доводи скаржника правомірності висновків суду першої інстанції не спростовують, тож судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Парк Культури" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2018р. у справі №910/23248/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2018р. у справі №910/23248/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/23248/17 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту. Повний текст складено 04.06.2018р.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко