РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.05.2018Справа № 910/19543/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., при секретарі судового засідання Мартинюк М.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" (53400, Дніпропетровська обл., місто Марганець, ВУЛИЦЯ УКРАЇНСЬКА, будинок 20; )

до Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Проспект Повітрофлотський, будинок 6; )

про визнання договору недійсним в частині

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Ніколова В.М. - за довіреністю №220/390/д від 22.11.2017 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Міністерства оборони України про визнання договору недійсним в частині.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що пункт 8.3.3 Договору № 286/3/16/129 про поставку для державних потреб матеріально - технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) від 05.10.2016 року суперечить положенням чинного законодавства України, а саме ст. 61 Конституції України, ст. 549 ЦК України, ст. 230, ч. 2 ст. 231 ГК України та ст. ст. 1, 2 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», що на підставі ст. 8 Конституції України, ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 7, 207 ГК України є підставою для визнання його недійсним у вказаній частині.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2017 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 29.11.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 року розгляд справи відкладено на 12.12.2017 року.

У судовому засіданні 12.12.2017 року оголошено перерву до 13.12.2018 року.

Ухвалою Господарського суду мста Києва відкладено розгляд справи на 23.01.2018 року.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147VІІІ, чинної з 15.12.2017 року, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, оскільки провадження у справі № 910/19543/17 було порушене до набрання чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України, суд здійснює розгляд даної справи за правилами, які діють після набрання чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України.

23.01.2018 року через відділ діловодства суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" надійшла заява про відвід судді №18/01/23-1П від 23.01.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2018 року зупинено провадження у справі №910/19543/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" до Міністерства оборони України про визнання договору недійсним в частині до вирішення питання про відвід судді.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2018 року (суддя Баранов Д.О.) у задоволенні заяви про відвід судді Якименка М.М. відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2018 року поновлено провадження у справі, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України, вирішено розгляд справи № 910/19543/17 здійснювати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі та підготовче засідання у справі призначено на 20.02.2018 року.

23.01.2018 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про зміну предмета позову №1/01/23-1 від 23.01.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2018 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" про зміну предмета позову №1/01/23-1 від 23.01.2018 року повернуто заявнику без розгляду.

31.01.2018 року через відділ діловодства суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" - адвоката Компанця М.Б. надійшла апеляційна скарга №18/01/29-1П від 29.01.2018 року на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.01.2018 року про зупинення провадження у справі до вирішення питання про відвід судді.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2018 року апеляційну скаргу №18/01/29-1П від 29.01.2018 року на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.01.2018 року про зупинення провадження у справі разом з доданими до неї документами повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М".

12.02.2018 року через відділ діловодства позивачем подано апеляційну скаргу №18/02/05-1П від 05.02.2018 року на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.01.2018 року про повернення заяви про зміну предмета позову №1/01/23-1 від 23.01.2018 року заявнику без розгляду.

За змістом п.17.12 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі до перегляду ухвали у справі в порядку апеляційного чи касаційного провадження, якщо відповідно до підпункту 17.10 цього підпункту до суду апеляційної чи касаційної інстанції направляються всі матеріали справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2018 року зупинено провадження у справі № 910/19543/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" до Міністерства оборони України про визнання договору недійсним в частині до перегляду в апеляційному порядку ухвали Господарського суду міста Києва від 23.01.2018 року та повернення матеріалів справи до Господарського суду міста Києва.

12.04.2018 року до Господарського суду надійшли матеріали справи № 910/19543/17 у зв'язку з тим, що ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2018 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.01.2018 у справі № 910/19543/17 та додані до неї матеріали повернуто (надіслано) скаржнику внаслідок спливу строку, визначеного судом для усунення недоліків апеляційної скарги ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 року провадження у справі № 910/19543/17 поновлено, підготовче засідання призначено на 16.05.2018 року.

02.05.2018 року через відділ діловодства суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" - адвоката Щебракова Б.В. надійшло клопотання від 26.04.2016 року про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" від 26.04.2016 року про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

В судовому засіданні 16.05.2018 року, враховуючи те, що судом остаточно з'ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 30.05.2018 року.

23.05.2018 року через відділ діловодства суду від представника позивача - адвоката Щебракова Б.В. надійшло повторне клопотання від 21.05.2018 року про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

25.05.2018 року через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли додаткові документи до клопотання, у поясненнях до яких представник позивача просить суд перенести слухання справи на іншу дату, якщо для отримання можливості слухати справу в режимі відеоконференції вбачається така необхідність.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2018 року в задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Щебракова Б.В. від 21.05.2018 року про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції відмовлено.

В судове засідання 20.02.2018 року з'явились представники позивача та відповідача.

В судові засідання 16.05.2018 року та 30.05.2018 року з'явився уповноважений представник відповідача, уповноважений представник позивача в судове засідання не з'явився.

Про дату, час і місце проведення судових засідань позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Про поважні причини неявки представника позивача в судові засідання суд не повідомлено.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, оскільки позивачем належним чином повідомлено про дату, час і місце судових засідань, суд вважає, що неявка представника позивача в судові засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

28.11.2017 року через відділ діловодства суду від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, вважаючи вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. При цьому відповідач вважає твердження позивача такими, що повністю суперечать ст. 231 ГК України та ст. 627 ЦК України, оскільки позивач знав, усвідомлював та погодив розмір штрафних санкцій за порушення договірних зобов'язань, при укладанні спірного Договору відповідно до рішення тендерного комітету Міністерства оборони України (протокол № 75/3618 від 23.09.2016 року) та Закону України «Про публічні закупівлі» було дотримано вимог чинного законодавства.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних у матеріалах справи, на час проведення судового засідання 30.05.2018 року сторонами суду не надано.

В судовому засіданні 30.05.2018 року представник відповідача заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 30.05.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення уповноважених представників позивача, відповідача та третіх осіб 1, 3, 4, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 05 жовтня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерформ-М» (постачальник за договором, позивач у справі) та Міністерством оборони України (замовник за договором, відповідач у справі) був укладений Договір № 286/3/16/129 про поставку для державних потреб матеріально - технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) (далі - Договір), відповідно до умов п.1.1 якого постачальник зобов'язується у 2016 році поставити замовнику матраци (матраци) (лот. 4 Матрац пінополіуретановий казармений вид 2, тип 1, розмір 185*65 см) (далі - товар), а замовник - забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані в цьому Договорі.

Розділами 2 - 11 Договору сторони узгодили порядок затвердження робочих зразків товару, порядок приймання товару за якістю, ціну Договору, порядок здійснення оплати ,поставку товару, права та обов'язки сторін, їх відповідальність, обставини непереборної сили та строк дії Договору тощо.

Згідно п.4.1 Договору ціна цього Договору становить 648 000,00 грн., у тому числі ПДВ 108 000,00 грн. (за загальним фондом).

Зокрема, розділом 8 Договору передбачена відповідальність сторін.

Відповідно до п.8.2 Договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов'язань при закупівлі товарів за бюджетні кошти постачальник сплачує замовнику штрафні санкції (штраф, пеня) у розмірах, передбачених пунктом 8.3 Договору.

Пунктом 8.3.3 Договору сторони передбачили, що за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,2% від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості Договору.

Відповідно до п. 11.1 Договору останній набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання недійсним пункту 8.3.3 укладеного між сторонами Договору позивач зазначив, що вищезазначені умови правочину не відповідають приписам чинного законодавства, свідчать про наявність дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, зокрема, ставлять постачальника у завідомо невигідне становище, та як наслідок порушують його права, посилаючись при цьому на відсутність жодної відповідальності замовника у випадку неналежного виконання зобов'язань з прийняття та оплати товару, тобто максимальну лояльність до нього умов правочину.

Окрім цього позивач посилається на невідповідність оспорюваного пункту Договору приписам ст. 61 Конституції України, ст. 549 ЦК України та ст. 231 ГК України, зокрема, щодо одночасного застосування до постачальника за порушення строків виконання зобов'язання пені у надмірному розмірі та штрафу, що, на думку ТОВ «Інтерформ-М», є підставами для визнання пункту 8.3.3 Договору недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір (його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору в частині, зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. (далі - Постанова № 9) відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Постанови № 9 під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Позивач в обґрунтування позовних вимог про недійсність Договору в частині п.8.3.3 щодо одночасного застосування до постачальника пені у надмірному розмірі та штрафу наголошує, що умови Договору є такими, що порушують вимоги статті 61 Конституції України, зазначаючи також при цьому про неможливість застосування пені за порушення строків поставки товару за Договором, оскільки зобов'язання позивача з поставки товару не є грошовим.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.10. постанови № 11 в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

При цьому, приписи вказаної статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Суд зазначає, що п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Так, за приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України, якою закріплено принцип свободи договору, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Конституційний Суд України в п.3.2 Рішення від 10.11.2011р. № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 зазначив, що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, особи при укладенні угоди повинні враховувати межі дозволеності угод і призначення їх у суспільстві, дотримуватись вимог цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі №8/5025/1402/12 від 24.12.2013р..

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Проаналізувавши умови Договору № 286/3/16/129 про поставку для державних потреб матеріально - технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) від 05.10.2016 року суд зазначає, що останній вчинено в письмовій формі, підписано представниками обох сторін та скріплено печатками підприємств, а також встановлено досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов вказаного правочину, в зв'язку з чим суд приходить висновку про його укладеність 05.10.2016 року, що сторонами фактично не заперечувалось.

Суд встановлено, що укладений між відповідачем та позивачем правочин за своїм змістом та правовою природою договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу приписів ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

При цьому, слід зазначити, що позивач фактично прийняв умови п. 8.3.3 Договору шляхом його підписання.

З огляду на викладене, підписавши договір, який містить оскаржуваний наразі п. 8.3.3, сторони погодили відповідну можливість нарахування за порушення строків виконання зобов'язання постачальником пені в розмірі 0,2 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів - додаткового стягнення штрафу у розмірі 7 відсотків вказаної вартості договору.

Отже, укладаючи договір з наявністю у ньому п. 8.3.3, позивач усвідомлював його зміст, вчиняв правочин з власної волі, добровільно, розуміючи наслідки своїх дій та відповідно погодив з відповідачем таку можливість.

Окрім того в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що п. 8.3.3 Договору суперечить ст. 61 Конституції України та ст. 549 Цивільного кодексу України, оскільки передбачає можливість притягнення двічі до цивільно-правової (господарсько-правової) відповідальності особи за одне й те саме порушення, а саме за порушення строків поставки відразу щоденно нараховується пеня у розмірі 0,2%, плюс за прострочення понад 10 днів додатково за те саме порушення нараховується штраф 7%.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема, свободу договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків, штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня - ч. 1 ст. 230 ГК України), оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 2 ст.231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачене законом або договором, у таких розмірах:

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості (абз. 3 ч. 2 ст.231 ГК України).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) застосування іншого, ніж пеня, виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Як зазначено в п. 4 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.13 р. № 01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

Також згідно правової позиції, наведеної у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 № 42/252, від 09.04.2012 № 20/246-08, від 27.04.2012 № 06/5026/1052/2011, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Отже, за висновками суду норми чинного законодавства України не містять прямої заборони законодавця щодо одночасного застосування такого виду забезпечення виконання зобов'язання, як пеня та штраф, та, відповідно, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань, зокрема, пені та штрафу, передбачених п. 8.3.3 Договору.

Окрім цього суд доходить висновку, що вказане положення Договору не передбачає одночасної сплати пені та штрафу за допущене порушення, а ставить їх сплату в залежність від обставин допущення порушення, що не суперечить ст. ст. 549 та 551 Цивільного кодексу України, які не містять заборони щодо застосування до боржника, який порушив зобов'язання, штрафу та пені.

При цьому, відхиляючи посилання позивача як на невідповідність спірного пункту Договору приписам законодавства на неможливість стягнення спірної неустойки на підставі ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", положення яких передбачають відповідальність за невиконання грошових зобов'язань, суд зауважує, що узгоджена сторонами у договорі неустойка у вигляді пені у розмірі 0,2 % від вартості непоставленого в строк товару за кожну добу прострочення такої поставки не перетворює цю неустойку в пеню за порушення грошового зобов'язання, так само як і обов'язок постачальника поставити товар не стає грошовим зобов'язанням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.12.2013 року у справі за № 3-35гс13.

Також суд зазначає, що за приписами ч. 5 ст. 179 Господарського кодексу України зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення повинен відповідати цьому замовленню.

Як свідчать матеріали справи, спірний Договір укладено відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» та рішення тендерного комітету Міністерства оборони України (протокол № 75/3618 від 23.09.2016 року).

Частинами 1, 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що Договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, перелік яких наведено у ч. 4 ст. 36 наведеного Закону.

Водночас, суд звертає увагу, що в п. 12.5 Договору визначено, що зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки у письмовій формі шляхом укладення відповідних додаткових угод, які будуть додаватись до тексту цього договору як невід'ємні його частини.

Отже, сторони передбачили можливість внесення змін і доповнень до Договору за умови дотримання визначених у п. 12.5 правочину вимог (у письмовій формі шляхом укладення відповідних додаткових угод).

Наразі, після укладення Договору позивач не скористався наданим йому правом на внесення змін до Договору щодо відповідальності сторін та штрафних санкцій, докази протилежного матеріали справи не містять.

Усі інші твердження позивача не спростовують вищевикладених висновків суду.

Отже, на думку суду, спірний пункт 8.3.3 Договору відповідає наведеним вище приписам законодавства, а також загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

У відповідності до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним в частині та настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236 - 238, 240, 241, 255, 256 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" та ст. 256 Господарського процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 11.06.2018 року.