ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року Справа № 916/1775/13
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Бєляновського В.В., суддів Величко Т.А., Філінюка І.Г.

при секретарі - Колбасовій О.Ф.

за участю представників:

Від позивача: Румянцев О.С.

Від відповідача: Глиняна Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Науково-виробничого підприємства „Нива" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення господарського суду Одеської області від 14.03.2018 року, суддя в І інстанції Волков Р.В., повний текст якого було складено 22.03.2018 року в м. Одесі

у справі № 916/1775/13

за позовом: Науково-виробничого підприємства „Нива" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Котовський винзавод"

про стягнення 152 662,89 грн.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року Науково-виробниче підприємство „Нива" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (далі - НВП „Нива") звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Котовський винзавод" (далі - ТОВ „Котовський винзавод") про стягнення 118 000 грн. основного боргу, 6181,25 грн. пені, 11 800 грн. штрафу, 16 681 грн. 40% річних, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем дистриб'юторської угоди № 248 від 19.11.2012р. щодо оплати у повному обсязі поставленого у листопаді - грудні 2012 року та січні 2013 року товару у встановлений строк.

В обґрунтування пред'явлених вимог позивач посилався на те, що відповідач в порушення умов укладеної між НВП "Нива" та Вінницькою філією „Альфа Плюс" ТОВ „Котовський винзавод" в особі директора Червоняка Б.В. дистриб'юторської угоди № 248 від 19.11.2012 не здійснив повністю оплату товару отриманого за видатковими накладними № НИ-00002979 від 22.11.2012 на суму 5 547,60 грн., № НИ-00002978 від 22.11.2012 на суму 96 933,34 грн., № НИ-00003154 від 05.12.2012 на суму 105 127,20 грн., № НИ- 00003330 від 18.12.2012 на суму 115 452 грн., № НИ-00003249 від 12.12.2012 р. на суму 89 132,22 грн., № НИ-00000047 від 11.01.2013 на суму 49 967,28 грн. (загальна сума 462 159,54 грн.), заборгованість становить 118 000 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також на підставі п.п. 7.1. угоди - 6181,25 грн. пені, 11 800 грн. штрафу, 16 681 грн. 40% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

ТОВ „Котовський винзавод" не визнало позов посилаючись на те, воно не надавало згоди на укладення угоди та у наступному не схвалювало вказаний правочин, сума податку на додану вартість за відповідними господарськими операціями не включена до податкового кредиту товариства. Червоняк Б.В. мав право підписувати від імені ТОВ „Котовський винзавод" фінансово-господарські документи, договори та інші документи, що стосуються діяльності філії відповідно до довіреності товариства від 08.10.12р., але не мав права підписувати довіреності та передоручати надані йому повноваження як директора філії іншим особам. Вимоги позивача є необґрунтованими з підстав не надання суду належних та допустимих доказів, які б могли свідчити про отримання відповідачем товару та виникнення зобов'язань з його оплати.

Справа розглядалася господарськими судами різних інстанцій неодноразово.

Останнім рішенням господарського суду Одеської області від 14.03.2018 року відмовлено позивачу у задоволенні позову з мотивів необґрунтованості позовних вимог.

НВП „Нива" у поданій до Одеського апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою позивач посилається на те, що вказане рішення господарським судом винесено з неправильною оцінкою, дослідженням наданих доказів і встановлених юридичних фактів, неповним з'ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права і ґрунтується не на всебічному розгляді справи, а на підтриманні нічим не підтверджених доводів відповідача.

Скаржник зазначає, що відповідно до Положення Вінницької філії «Альфа Плюс» ТОВ Котовський винзавод" та наявної у матеріалах справи довіреності, виданої керівнику названого відокремленого підрозділу товариством, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, керівник філії був наділений достатнім обсягом повноважень на самостійне укладення договорів, які не суперечать інтересам філії, та вчинення юридично значимих дій, необхідних для їх виконання, у вигляді підписання відповідних первинних бухгалтерських документів для підтвердження здійснення господарських операцій. Згода ТОВ «Котовський вин завод» директору Вінницької філії«Альфа Плюс» ТОВ Котовський винзавод" була взагалі не потрібна, директор філії Червоняк Б.В. мав право видавати довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей (товару), оскільки жодних обмежень стосовно підписання документів, що стосуються діяльності філії, у нього не було та він був уповноважений підписувати фінансово-господарські документи, договори та інші документи на підставі виданої йому товариством довіреності. Відповідачем було частково оплачено вартість отриманого товару за дистриб'юторською угодою № 248 від 19.11.2012р., що підтверджується наданими суду банківськими виписками та свідчить про схвалення сторонами спірного правочину. Наявність печатки відповідача на договорі, товарно-транспортних накладних, видаткових накладних в графі про отримання товару, часткова оплата товару відповідачем, відсутність підтвердження інформації про викрадення печатки відповідача чи зловживанням службовим становищем працівників відповідача щодо використання печатки в сукупності свідчить про наявність події укладення договору і його часткового виконання сторонами. Відповідачем не було спростовано тверджень позивача про наявність боргу з огляду на здійснення відповідачем часткової оплати вартості отриманого товару, що також свідчить про його прийняття останнім.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Відповідач зазначає про те, що він не уповноважував Червоняка Б.В. вчиняти дії від імені ТОВ «Котовський винзавод», у тому числі отримувати товар та розписуватись на документах про отримання товару, отже в матеріалах справи відсутні докази отримання згоди відповідача на укладення Червоняком Б.В. договору та його наступного схвалення вже після підписання шляхом вчинення будь-яких дій, які б свідчили про фактичне прийняття до виконання.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 19.11.2012 року між НВП «Нива» (Компанія) та Вінницькою філією «Альфа Плюс» ТОВ «Котовський винзавод» в особі директора Червоняка Б.В., який діяв на підставі Положення про філію і довіреності, від імені ТОВ «Котовський винзавод» (Дистриб'ютор) було укладено дистриб'юторську угоду № 248, за умовами якої Компанія зобов'язалася передати, а Дистриб'ютор прийняти і оплатити продукцію у відповідності з умовами даної угоди (п. 1.1).

Згідно з пунктом 1.2 дистриб'юторської угоди кількість і асортимент продукції, що постачається за цією угодою, визначається сторонами в товарних накладних, які є невід'ємною частиною даної угоди. Загальний асортиментний перелік продукції, яка продається, наведено в додатку до даної угоди, який є його невід'ємною частиною. Сумою угоди є сума всіх поставок.

Пунктом 4.1 дистриб'юторської угоди визначено, що поставка продукції здійснюється на підставі заявки Дистриб'ютора, оформленої на бланку встановленої Компанією форми з печаткою і підписом уповноваженої особи Дистриб'ютора.

За умовами пунктів 4.3., 4.4 дистриб'юторської угоди Компанія підтверджує отримання замовлення шляхом завірення заявки підписом відповідного представника Компанії, Дистриб'ютор підтверджує намір прийняття продукції передачею довіреності, що надає право відповідальному представнику дистриб'ютора прийняти продукцію Компанії. Кількість та асортимент продукції, що поставляється по цій угоді, визначається сторонами в товарних накладних, які оформлені на підставі отриманої від Дистриб'ютора довіреності, являються невід'ємною частиною угоди, сумою поставки є сума вказана в товарних накладних.

За змістом пункту 4.8.3 дистриб'юторської угоди датою отримання продукції вважається дата, вказана на видатковій накладній, факт приймання продукції на склад Дистриб'ютора підтверджується відмітками на товаросупровідних документах (ТТН, видаткових накладних і т.п.), після прийняття продукції Компанії на склад Дистриб'ютора претензії по кількості та якості не приймаються.

Згідно з пунктами 6.1, 6.2 дистриб'юторської угоди Компанія надає Дистриб'ютору відстрочення платежу не більше 45 календарних днів з моменту отримання продукції Дистриб'ютора, обумовленого пунктом 4.8.3. цієї угоди. Оплата за продукцію здійснюється Дистриб'ютором шляхом переведення грошових коштів на поточний рахунок Компанії. При оплаті Дистриб'ютор вказує реквізити накладної або рахунку-фактури, на підставі яких здійснюється переведення грошових коштів.

Відповідно до пункту 6.3 дистриб'юторської угоди виконання зобов'язань Дистриб'ютора за платежем вважається виконаним з моменту надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок Компанії.

Пунктом 7.1 дистриб'юторської угоди сторони встановили, що у випадку порушення строків оплати/поставки товару, винна сторона сплачує: пеню в розмірі 0,5 % за кожний день прострочки та штраф 10 % від вартості кожної недоплаченої/непоставленої партії товару. Крім того, за порушення виконання грошових зобов'язань Дистриб'ютор сплачує Компанії 40 % річних від простроченої суми платежу.

Ця угода вступає в силу з моменту підписання обома сторонами та діє до 31.12.2013 року (п. 11.1).

Предметом даного судового розгляду є вимоги Компанії до Дистриб'ютора про стягнення заборгованості, штрафних санкцій та відсотків річних у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язання з оплати одержаного товару на підставі договору та видаткових накладних.

Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивовано недоведеністю обставин отримання товару відповідачем за спірним договором, оскільки директор філії відповідача Червоняк Б.В. не був уповноважений на передоручення іншим особам своїх обов'язків з отримання товару за видатковими та товарно-транспортними накладними на підставі дистриб'юторської угоди.

Так, дослідивши повноваження директора філії Червоняк Б.В., суд дійшов висновку, що він дійсно мав право підписувати від імені ТОВ „Котовський винзавод" фінансово-господарські документи, до яких відносяться в тому числі і видаткові і товарно-транспортні накладні, проте ані довіреність, ані Положення про філію не надавало йому права на передоручення таких повноважень іншим особам.

Зазначення в якості одного з обов'язкових реквізитів відомостей про особу, яка прийняла товар без наявності повноважень на це, на думку місцевого суду позбавляє вказані документи статусу таких, що можуть підтвердити факт здійснення господарської операції між позивачем та відповідачем, і фактично свідчать лише про передачу товару тій фізичній особі, яка поставила свій підпис у графі отримувача. Наявність печатки філії жодним чином не впливає на факт відсутності схвалення угоди відповідачем та на факт відсутності доказів отримання товару саме відповідачем, а не іншими особами.

За таких обставин, за висновком місцевого суду, вимоги позивача про стягнення з відповідача 152662,89 грн., з яких: 118000 грн. - основний борг, 16681,64 грн. - 40 відсотків річних, 6181,25 грн. - пені, 11800,00 грн. - штраф, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками місцевого суду, оскільки вони зроблені без аналізу та врахування всіх даних, що містяться в матеріалах справи, та вимог закону, що регулює спірні правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання своїх зобов'язань за укладеною угодою позивач протягом листопада - грудня 2012 року та січня 2013 року поставив, а відповідач прийняв товар - алкогольні напої на загальну суму 462 159,54 грн., що підтверджується видатковими накладними від 22.11.12 року № НИ-00002979 на суму 5 547,60 грн., від 22.11.2012 року № НИ-00002978 на суму 96 933,34 грн., від 05.12.2012 року № НИ-00003154 на суму 105 127,20 грн., від 18.12.2012 року № НИ- 00003330 на суму 115 452 грн., від 12.12.2012 року № НИ-00003249 на суму 89 132,22 грн., від 11.01.2013 року № НИ-00000047 на суму 49 967,28 грн. та товарно-транспортними накладними на переміщення алкогольних напоїв від 22.11.2012 року серія 01ААБХ № 551840, від 22.11.2012 року серія 01ААБХ №551839, від 05.12.2012 року серія 01 ААБХ №551949, від 18.12.2012 року серія 01 ААБП № 885589, від 12.12.2012 року серія 01 ААБХ № 551989, від 11.01.2013 року серія 01 ААБХ № 564662, підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими їх печатками.

Алкогольні напої за вказаними товарно-транспортними накладними були отримані представником Вінницької філії "Альфа Плюс" ТОВ «Котовський винзавод» Новатарським А.В. на підставі довіреностей від 05.12.2012 року серія ААД № 410709, від 12.12.2012 року серія ААД № 410710, від 18.12.2012 року серія ААД № 410713, від 11.01.2013 року серія ААД № 410714., виданих директором філії Червоняком Б.В.

Також в справі міститься акт бою, недостачі від 26.11.2012р., складений про те, що при вивантаженні товару на склад Вінницької філії "Альфа Плюс" м. Вінниця, вул.. Гонти, 24А отриманого від НВП «Нива» за накладною від 22.11.2012 року № НИ-00002978 в автомобілі марки «Рено» було виявлено бій однієї пляшки напою, який підписаний уповноваженими представниками постачальника та покупця і скріплений печаткою Вінницької філії "Альфа Плюс" ТОВ «Котовський винзавод».

Наявні у справі вищевказані видаткові накладні, товарно-транспортні накладні та довіреності в їх сукупності є належними доказами підтвердження достовірності факту передачі позивачем та отримання відповідачем визначеного товару на загальну суму 462 159,54 грн., чим спростовується безпідставне твердження відповідача про зворотне.

Отже, за встановленими судом на підставі вищезгаданих документів обставинами справи загальна вартість поставленого позивачем відповідачу товару за вищезгаданою угодою складає 462 159,54 грн.

Таким чином, відповідно до умов п. 6.1 даної угоди остаточний розрахунок з позивачем за отриманий згідно з вищевказаними накладними товар відповідач повинен був здійснити не пізніше 24 лютого 2013 року.

Проте, відповідач здійснив лише часткову оплату товару поставленого згідно з угодою № 248 від 19.11.2012р. у розмірі 344 159,54 грн., що підтверджується банківськими виписками АТ «ОТПБанк» наявними в справі від 11.01.2013р. - від 17.05.2013р. з призначенням платежу «Оплата за поставлений товар, згідно договору № 248 від 19.11.2012р.», а весь інший отриманий товар залишився неоплаченим, у зв'язку з чим в нього утворилася прострочена заборгованість перед позивачем в сумі 118000 грн., що підтверджується обґрунтованим розрахунком обчисленим позивачем.

Отже, заборгованість відповідача за поставлений товар з урахуванням часткової оплати в розмірі 344159,54 грн. станом на момент звернення позивача до господарського суду з даним позовом становить 118000 грн.

У відповідь на претензію позивача стосовно сплати заборгованості за отриманий товар за дистриб'юторською угодою № 248 від 19.11.2012р. за видатковими накладними від 22.11.12 року № НИ-00002979 на суму 5 547,60 грн., від 22.11.2012 року № НИ-00002978 на суму 96 933,34 грн., від 05.12.2012 року № НИ-00003154 на суму 105 127,20 грн., від 18.12.2012 року № НИ-00003330 на суму 115 452 грн., від 12.12.2012 року № НИ-00003249 на суму 89 132,22 грн., листом від 10.01.2013 року Вінницька філія «Альфа Плюс» ТОВ «Котовський винзавод» повідомила позивача, що визнає заборгованість за вищевказаними видатковими накладними та зобов'язується сплатити у найближчий час в повному обсязі. Додатком до цього листа є оригінал акту звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2012р., підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками, згідно з яким станом на вказану дату заборгованість відповідача перед позивачем складала 408 490,20 грн.

Наведене стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ч. 1 ст. 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 629 ЦК України, ст. 193 ГК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Дії сторін (передача Компанією товару Дистриб'ютору за видатковими накладними, прийняття товару Дистриб'ютором) відповідають змісту правовідносин за договором поставки.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За вимогами ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом установлено, що вищевказана дистриб'юторська угода містить умову про строк оплати товару, відповідно до якої Компанія надає Дистриб'ютору відстрочення платежу не більше 45 календарних днів з моменту отримання продукції Дистриб'ютором, обумовленого пунктом 4.8.3. цієї угоди. Оплата за продукцію здійснюється Дистриб'ютором шляхом переведення грошових коштів на поточний рахунок Компанії. Виконання зобов'язань Дистриб'ютора за платежем вважається виконаним з моменту надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок Компанії (п.п. 6.1, 6. 2, 6.3).

За змістом ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, кількість та якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу; продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. У разі, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання; якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві (стаття 666 цього Кодексу).

Перевірка додержання продавцем умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упаковки товару та інших умов здійснюється у випадках та у порядку, встановлених договором або актами цивільного законодавства (стаття 687 ЦК України).

Разом з тим, матеріали справи не містять будь-яких доказів, що сторони обумовили в угоді інший порядок та строк передачі документів, які стосуються товару, ніж передача одночасно відповідно до договору або актів цивільного законодавства; також відповідач не надав доказів належної фіксації відсутності таких документів під час прийому-передачі товару, встановлення розумного строку для передачі цих документів; також у справі відсутні будь-які претензії або вимоги Дистриб'ютора до Компанії щодо неналежного виконання останнім взятих на себе договірних зобов'язань.

Відповідно до статей 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 1 статті 91 ГПК України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача щодо відсутності повноважень представника відповідача на укладення дистриб'юторської угоди, відсутності первинних документів, що можуть бути доказами поставки визначеного угодою товару та доказів передання товару саме відповідачеві, оскільки такі доводи об'єктивно нічим не підтверджені, спростовуються матеріалами справи та не відповідають вимогам закону, що регулює виниклі між сторонами правовідносини.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; відповідно до частин 1, 2 статті 9 зазначеного вище Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За змістом п.п. 2.4., 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про

документ, що засвідчує особу-одержувача тощо. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Разом із тим, за приписами ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Як вже зазначалось вище, обставини справи щодо одержання відповідачем товару відповідно до умов укладеної угоди та згідно з наявними у справі документами первинного бухгалтерського обліку (видаткові накладні) у відповідні строки та кількості послідовно визнавались відповідачем, що підтверджується змістом листа від 10.01.2013р. та акту звірки взаєморозрахунків між сторонами станом на 31.12.2012р. Відповідачем не наведено обставин справи, з яких у суду повинні були виникнути сумніви щодо достовірності визнаних обставин та добровільності їх визнання на час вчинення тієї чи іншої дії, а доводи відповідача в цій частині є надуманими та непереконливими.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обов'язок щодо здійснення оплати отриманого товару відповідно до положень угоди та ст. ст. 712, 692 ЦК України виникає у відповідача, як покупця, не з моменту отримання рахунку на оплату, а після прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, даний факт підтверджується первинними бухгалтерськими документами, якими в цих правовідносинах є видаткова накладна, відповідно до положень ст.ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Наявні в матеріалах справи видаткові накладні, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками, які містять посилання на укладену дистриб'юторську угоду № 248 від 19.11.2012р., а саме: від 22.11.12 року № НИ-00002979 на суму 5 547,60 грн., від 22.11.2012 року № НИ-00002978 на суму 96 933,34 грн., від 05.12.2012 року № НИ-00003154 на суму 105 127,20 грн., від 18.12.2012 року № НИ- 00003330 на суму 115 452 грн., від 12.12.2012 року № НИ-00003249 на суму 89 132,22 грн., від 11.01.2013 року № НИ-00000047 на суму 49 967,28 грн., відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підтверджують факт передачі позивачем та отримання відповідачем визначеного товару, тому на підставі таких накладних проводяться розрахунки між сторонами.

Рахунок на оплату товару є документом, який передбачає виставлення визначених сум до оплати покупцем за товари, які поставляються (фактично поставлені) або послуги, що надаються (фактично надані) та банківські реквізити, на які проводиться оплата. Рахунок на оплату товару не фіксує факт надання та отримання товарів, виконаних робіт або наданих послуг, оскільки не є первинним документом в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України".

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до п. 6.2 угоди оплата за продукцію здійснюється Дистриб'ютором шляхом переведення грошових коштів на поточний рахунок Компанії. При оплаті Дистриб'ютор зазначає реквізити накладної або рахунку-фактури, на підставі яких здійснюється переведення грошових коштів.

За умови прийняття товару у визначеній кількості і вартості та наявності договірного врегулювання розміру, строку і порядку платежу, колегія суддів вважає, що відсутність рахунку на оплату товару не є тією обставиною, за якої існує неможливість виконання боржником свого обов'язку та не звільняє покупця від оплати вартості товару, який фактично поставлено та прийнято ним.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2015 року у справі № 903/679/14 (№ 3-77гс15) викладено висновок про те, що з огляду на положення ст. 692 Цивільного кодексу України та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію, а тому твердження відповідача про те, що лише довіреність представника покупця на отримання товару є первинним документом, який підтверджує здійснення господарської операції з відпуску товару саме відповідачеві, є помилковим.

Окрім цього, колегія суддів зазначає про те, що навіть якщо видаткова накладна підписана представником покупця без зазначення його прізвища, посади, номера довіреності, її слід вважати повноцінним первинним документом у разі наявності відтиску штампу або печатки підприємства - отримувача товару на видатковій накладній за умови, що відсутні документи, які свідчать про їхню втрату, підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі підприємства. Суб'єкт господарської діяльності несе повну відповідальність за законність використання його печатки, у тому числі за засвідчення видаткових накладних. Адже контроль за виготовленням, зберіганням та використанням печаток і штампів підприємства покладено на канцелярії організацій та відповідальних за діловодство. Керівник підприємства призначає осіб, які персонально відповідають за їхній облік і зберігання (п.п. 64, 65 Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію, затвердженої постановою КМУ від 27.11.98 р. № 1893, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Разом з тим, усі наявні у справі вищевказані видаткові накладні підписані уповноваженим представником відповідача та скріплені печаткою Вінницької філії «Альфа Плюс» ТОВ «Котовський вин завод» і належних доказів, які б свідчили про те, що відповідач звертався до правоохоронних органів з заявою про втрату, підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі підприємства печатки Вінницької філії «Альфа Плюс» ТОВ «Котовський вин завод», відповідачем до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Не заслуговує на увагу також й посилання відповідача на відсутність повноважень представника відповідача на укладення угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, дистриб'юторська угода № 248 від 19.11.2012р. від імені ТОВ «Котовський винзавод» підписана директором Вінницької філії «Альфа Плюс» ТОВ «Котовський винзавод» Червоняком Б.В., який діяв на підставі Положення та довіреності. Його підпис на угоді скріплений печаткою Вінницької філії «Альфа Плюс» ТОВ «Котовський винзавод».

Відповідно до частини 3 статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Статтею 95 цього Кодексу унормовано, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності.

Колегія суддів зазначає, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно вчинення правочинів від імені цієї особи, визначається її установчими документами, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджене юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу.

Згідно з п.п. 1.10 статуту ТОВ «Котовський винзавод», Товариство може створювати на території України, а також на території інших держав дочірні підприємства, філії, представництва без створення юридичної особи, відділення та інші відокремлені підрозділи. Філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи Товариства діють на підставі положень про них, затверджених вищим органом Товариства, а дочірні підприємства - на підставі затверджених вищим органом Товариства статутів.

Відповідно до Положення про Вінницьку філію «Альфа Плюс» ТОВ «Котовський винзавод», затвердженого рішенням зборів учасників товариства, оформленого протоколом № 7 від 08.10.2012р., філія створена відповідно до рішення учасників з метою розширення сфери діяльності, збільшення об'єму послуг, що надаються в регіонах України і здійснення діяльності за напрямками, що відповідають статутним цілям і завданням товариства та цьому Положенню.

Предметом діяльності філії є, зокрема, оптова, дрібнооптова, консигнаційна і роздрібна торгівля алкогольними напоями усіх видів, пивом, безалкогольними напоями, у тому числі і на розлив.

За згодою Товариства, в інтересах здійснення завдань та відповідно до переліку діяльності, визначеному в розділі 2 цього Положення, філія має право, зокрема, від імені Товариства укладати прямі та багатосторонні договори з підприємствами всіх форм власності, окремими громадянами; здійснювати і інші види господарської діяльності, що відповідають цілям та завданням діяльності Товариства та філії і не суперечать діючому законодавству.

Поточне управління та керівництво філією здійснюється директором філії на засадах єдиноначальності на підставі довіреності, яка видається йому директором товариства. Директор філії приймає рішення з усіх питань, які входять до компетенції філії та несе персональну відповідальність за виконання покладених на філію завдань та функцій; діє від імені філії та представляє її інтереси у відносинах з усіма підприємствами, організаціями, установами та громадянами; забезпечує ефективну роботу філії; розпоряджається в межах наданої йому компетенції майном та коштами філії; вчиняє правочини, укладає цивільно-правові, господарські договори та угоди від імені товариства в межах своєї компетенції та повноважень; наряду з головним бухгалтером несе відповідальність за належну організацію касової роботи, бухгалтерського обліку та відображення всіх операцій філії у первинних документах, збереження протягом встановленого строку оброблених документів, реєстрів бухгалтерського обліку та звітності.

Філія щоквартально надає Товариству фінансову та звітну інформацію про свою діяльність.

08.10.2012 року директором ТОВ «Котовський винзавод» було видано директору Вінницької філії «Альфа Плюс» ТОВ «Котовський винзавод» Червоняку Б.В. довіреність, згідно з якою останній уповноважений, зокрема, вчиняти наступні дії: укладати цивільно - правові, господарські договори, зовнішньоекономічні контракти, пов'язані з діяльністю філії, що не суперечать статутним завданням товариства; підписувати фінансово-господарські документи, договори та інші документи, що стосуються діяльності філії; вчиняти всі інші дії, необхідні для здійснення діяльності філії, що не суперечать законодавству України.

Таким чином, відповідно до Положення про Вінницьку філію «Альфа Плюс» ТОВ «Котовський винзавод» та наявної у справі довіреності, виданої керівнику вказаного відокремленого підрозділу, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, директор філії Червоняк Б.В. був наділений достатнім обсягом повноважень на самостійне укладення договорів, які не суперечать статутним завданням товариства і пов'язані з діяльністю філії, та вчинення юридично значимих дій, необхідних для їх виконання, у вигляді підписання відповідних первинних бухгалтерських документів для підтвердження здійснення господарських операцій. При цьому, згода ТОВ «Котовський винзавод» на вчинення вказаних дій директору Вінницької філії «Альфа Плюс» Червоняку Б.В. була взагалі не потрібна, така згода виражена у виданій йому довіреності. Отже, Червоняк Б.В. мав право видавати довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей (товару), оскільки жодних обмежень стосовно підписання документів, що стосуються діяльності філії, у нього не було, та він був уповноважений підписувати фінансово-господарські документи, договори та інші документи, на підставі виданої йому ТОВ «Котовський винзавод» довіреності.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Укладена між НВП «Нива», як постачальником, та Вінницькою філією «Альфа Плюс» ТОВ «Котовський винзавод», як покупцем, дистриб'юторська угода № 248 від 19.11.2012р., неналежне виконання зобов'язань за якою з боку відповідача є предметом спору у справі, ніким не оспорювалася та недійсною в судовому порядку не визнавалася.

Твердження відповідача в обґрунтування своїх заперечень проти позову, що сума податку на додану вартість за відповідними господарськими операціями не включена до податкового кредиту товариства, об'єктивно належними доказами не підтверджене.

Колегія суддів критично оцінює висновок № 1289/02 судово-почеркознавчої експертизи від 30.11.2015р. про те, що підписи від імені Червоняка Б.В. на відповіді Вінницької філії „Альфа Плюс" ТОВ „Котовський винзавод" від 10.01.2013р. на претензію НВП ТОВ „Нива", на видаткових накладних № НИ-00002979 від 22.11.2012р., № НИ-00002978 від 22.11.2012р., товарно-транспортних накладних серії 01 АА БХ № 551840 від 22.11.2012р., серії 01 АА БХ № 551839 та на акті звірки, складеному між НВП „Нива" та Вінницькою філією „Альфа Плюс" ТОВ „Котовський винзавод" станом на 31.12.2012р., виконані не Червоняком Б.В., а іншою особою, із ретельним наслідуванням підпису Червоняка Б.В. шляхом попереднього тренування, оскільки у суду є обґрунтовані сумніви у достовірності висновку даної експертизи.

При цьому, колегія суддів виходить із того, що як вбачається з його змісту, експертизу було проведено особою, яка має нетривалий стаж експертної роботи; експертному дослідженню не був підданий необхідний і достатній матеріал. Так, експертом залишено поза увагою, що вільні, експериментальні зразки підпису Червоняка Б.В. та його підписи в особистому паспорті істотно відрізняються один від одного, що може свідчити про його умисну зміну; методи, що використовувалися при експертному дослідженні, та зроблені на його підставі висновки науково не обґрунтовані та є непереконливими. Так, із його дослідницької частини не зрозуміло, на підставі яких саме даних експерт дійшов до вищезгаданого висновку.

Крім того, висновок зазначеної експертизи суперечить іншим належним доказам, що містяться в справі, достовірність яких встановлена судом.

Статтею 104 ГПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Враховуючи викладене, вищевказаний експертний висновок апеляційний суд не бере до уваги.

Вищенаведені обставини, встановлені апеляційним судом, не були враховані місцевим судом при прийнятті оскаржуваного рішення.

Таким чином, судом апеляційної інстанції установлено, що відповідач не спростувавши факту отримання від позивача товару у визначених кількості та вартості, не надав суду належних доказів проведення остаточного розрахунку, у зв'язку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 118 000 грн. визнається таким, що підлягає стягненню.

За прострочення виконання грошового зобов'язання позивач на підставі п. 7.1 угоди та ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахував відповідачеві 6181,25 грн. пені за період з 24.02.2013р. по 02.07.2013р., а також 11800 грн. штрафу та 16 681,64 грн. проценти річних від простроченої суми.

Як вже було зазначено вище, пунктом 7.1 дистриб'юторської угоди сторони встановили, що у випадку порушення строків оплати/поставки товару, винна сторона сплачує: пеню в розмірі 0,5 % за кожний день прострочки та штраф 10 % від вартості кожної недоплаченої/непоставленої партії товару. Крім того, за порушення виконання грошових зобов'язань Дистриб'ютор сплачує Компанії 40 % річних від простроченої суми платежу.

Статтею 175 ГК України встановлено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Так, право учасників господарських відносин встановлювати інші, ніж передбачено ЦК України види забезпечення виконання зобов'язань визначено ч. 2 ст. 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і договір є обов'язковим до виконання.

Невиконання зобов'язання або виконання зобов'язання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.п. 2.1, 2.3, 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14, пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Сторони можуть домовитися про збільшення або зменшення встановленого законом розміру пені, зазначивши про це в договорі, за винятком випадків, коли згідно із законом зміна розміру штрафних санкцій за погодженням сторін не допускається (абзац третій частини другої статті 551 ЦК України, частина перша статті 231 ГК України).

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Таким чином, оскільки факт порушення встановленого умовами спірної угоди строку виконання грошового зобов'язання з боку відповідача є встановленим, і останнім не спростовано, то, відповідно, і вимога позивача про стягнення з відповідача пені, штрафу та процентів річних є обґрунтованою.

За результатами перевірки обчислених позивачем розрахунків штрафу та процентів річних судом апеляційної інстанції встановлено, що вони відповідають умовам укладеної сторонами угоди та чинному законодавству і відповідачем не спростовані як в цілому, так і за їх складовими, доводи відповідача не містять власного контррозрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Водночас, обчислений позивачем розрахунок пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання в розмірі 118 000 грн. за період прострочення з 24.02.2013р. по 02.07.2013р., сума якої складає 6 181,25 грн., є помилковим, оскільки суперечить умовам п. 7.1 угоди, якою встановлена пеня в розмірі 0,5 % за кожний день прострочення платежу. Отже, розмір нарахування пені позивачем визначено невірно.

За проведеним апеляційним судом розрахунком, обчисленим у розмірі 0,5%, з урахуванням меж визначеного позивачем періоду часу, протягом якого мало місце невиконання грошового зобов'язання - 129 днів, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання - 118 000 грн., сума згаданої пені становить 761,10 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів приходить до висновку, що приймаючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову місцевий господарський суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які не доведено, припустився невідповідності викладених у рішенні висновків фактичним обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у зв'язку з чим зазначене рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з ст. ст. 123, 129 ГПК України у зв'язку із задоволенням позову за рахунок відповідача позивачеві підлягають відшкодуванню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 16 889,38 грн., у тому числі 2945,60 грн. за подання і розгляд позовної заяви та 13 943,78 грн. за подання і розгляд апеляційних та касаційних скарг.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Науково-виробничого підприємства „Нива" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 14.03.2018 року у справі № 916/1775/13 скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Котовський винзавод" (65007, м. Одеса, пров. Вознесенський, буд. 2А, код 30827073) на користь Науково-виробничого підприємства „Нива" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (65496, Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. 40-річчя Перемоги, 1, код 19201066) 118 000 грн. основного боргу, 761,10 грн. пені, 11 800 грн. штрафу, 16 681 грн. річних та 16 889,38 грн. судових витрат.

В решті позову відмовити.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01.06.2018р.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

Філінюк І.Г.