ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2018 р. м. Київ Справа № 911/717/18

Господарський суд Київської області у складі судді Мальованої Л.Я. за участю секретаря судового засідання Майбороди В.М. розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до Комунального підприємства Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства, Київська обл., м. Боярка

про стягнення 70 988 грн. 97 коп.

Представники:

позивача ОСОБА_1;

відповідача ОСОБА_2

Обставини справи:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 70 988 грн. 97 коп., з яких: 31 879 грн. 66 коп. пеня; 4 624 грн. 34 коп. 3% річних; 34 484 грн. 97 коп. інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу № 1175/14-БО-17 від 02.12.2013 року в частині оплати за поставлений природний газ.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що остаточна оплата поставленого йому природного газу проведена ним 11.12.2015 року, у звязку з чим, у відповідності до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Позивач підтримав заявлені ним вимоги, відповідач проти позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

02.12.2013 року між ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та КП «Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства» було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 1175/14-БО-17, відповідно до умов якого позивач (продавець) взяв на себе зобовязання передати у власність відповідачу (покупцеві) у 2014 році природний газ, а покупець - зобовязується прийняти і оплатити природний газ на умовах договору.

Згідно п. 1.2 договору, газ що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

Відповідно до п. 2.1 договору продавець передає з 01.01.2014 по 31.12.2014 газ у обсязі до 783,216 тис.куб.м.

Пунктам 5.1, 5.2 договору передбачено, що ціна (граничний рівень ціни) на газ встановлюється уповноваженим органом; ціна 1000 куб.м газу становить 4 473,82 грн. з ПДВ.

Пунктом 5.3 договору визначено, що у разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання вони є обовязковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію.

Відповідно до п. 5.5 договору, загальна вартість природного газу за вказаним договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Згідно з п. 6.1 договору, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору, позивач поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 696 468 грн. 42 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких долучені до матеріалів справи, за який відповідач повністю розрахувався і позивач такий факт визнає.

Проте, як вказує у позовній заяві позивач, відповідач свої обовязки за договором в частині оплати вартості поставленого газу належним чином не виконав, оскільки порушив погоджені сторонами строки виконання відповідного зобовязання.

Факт порушення строків виконання зобовязання з оплати став підставою для звернення позивача до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а частиною першою ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У даній справі судом встановлено, що відповідач допускав порушення взятих на себе зобовязань з оплати природного газу, оскільки не розраховувався за газ у строк, встановлений п.6.2 договору.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Окрім цього, ч. 1 ст. 546 ЦК України визначено, що виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки,

Умовами укладеного сторонами договору передбачена відповідальність у вигляді пені за порушення зобовязання з оплати, розмір якої дорівнює подвійній обліковій ставці НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені, процентів та втрат від інфляції за відповідний період, суд дійшов висновку, що такі нарахування арифметично вірні та здійснені з урахуванням положень чинного законодавства, однак, вимоги щодо їх стягнення не можуть бути задоволені з огляду на наступне.

03.11.2016 року прийнятий Закон України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, який набрав чинності 30.11.2016 року.

Відповідно до преамбули Закону визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно термінів вказаного закону, процедура врегулювання заборгованості - це заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

При цьому, учасниками процедури врегулювання заборгованості, як визначено його ст.1, є підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Разом з тим, не включення відповідача до учасників відповідної процедури врегулювання заборгованості, не є підставою стверджувати, що положення такого Закону в частині списання нарахованих процентів, пені та втрат від інфляції не розповсюджуються на нього.

Так, згідно ч.3 ст. 7 Закону, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Судом встановлено, що відповідач у даній справі погасив заборгованість перед позивачем за природний газ до набрання чинності відповідним Законом, отже, нараховані неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти, згідно ч. 3 ст. 7 вказаного Закону, підлягають списанню з дня набрання чинності вказаним Законом.

Отже, з дати набрання чинності вказаним Законом - 30.11.2016 нараховані пеня, 3% річних та втрати від інфляції підлягають списанню.

При цьому, судом не приймаються до уваги заперечення позивача про те, що відповідач не включений до реєстру за заявленими у даній справі вимогами. Як вбачається з ст. ст. 4, 5, 6 вказаного Закону, до реєстру включаються вимоги саме за заборгованістю, у той час як ч. 3 ст. 7 вказаного Закону визначає, що на заборгованість за природний газ погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, до заборгованості, що виникла і погашена до набрання чинності відповідним Законом, не можуть бути застосовані передбачені таким Законом правила і вимоги щодо необхідності включення до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Таким чином, виконання ч.3 ст.7 Закону не потребує включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Відповідні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 29.01.2018 у справі №904/10745/16.

У відповідності до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову у даній справі.

В силу ч. 1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, таким чином, враховуючи відмову у задоволені позовних вимог, витрати по оплаті позову судовим збором підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 232-233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України .

Повний текст рішення підписано 06.06.2018 року.

Суддя Л.Я. Мальована