ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"11" червня 2018 р. Справа № 918/1399/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Церковної Н.Ф., при секретарі судового засідання Оліфер С.М., розглянувши матеріали скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Украгропром" (далі - Товариство) від 24 травня 2018 року № 24/05/18-01 на дії та бездіяльність Рівненського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі - Відділ) у справі № 918/1399/15 за позовом Товариства до Державного підприємства "Дослідне господарство "Білокриницьке" Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України" (далі - Підприємство), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Національної академії аграрних наук України, про стягнення заборгованості в сумі 357 422 грн. 97 коп.,

за участі представників:

від стягувача: не з'явився;

від боржника не з'явився;

від Відділу: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Товариство звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою про стягнення з Підприємства заборгованості за укладеним між сторонами договором купівлі-продажу від 26 вересня 2011 року № ПСГП-26/09/11-02 в сумі 357 422 грн. 97 коп.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 17 грудня 2015 року (суддя Качур А.М.) порушено провадження у справі № 918/1399/15 та призначено її до розгляду.

Рішенням Господарського суду Рівненської області у даній справі від 28 січня 2016 року вимоги Товариства задоволено; стягнуто з Підприємства на користь позивача 357 422 грн. 97 коп. заборгованості та 5 361 грн. 34 коп. судового збору.

15 лютого 2016 року на виконання вищенаведеного рішення суду Господарським судом Рівненської області було видано відповідний наказ.

29 травня 2018 року на адресу суду надійшла скарга Товариства від 24 травня 2018 року № 24/05/18-01 на дії та бездіяльність Відділу (а.с. 80-82), в якій стягувач просив поновити пропущений з поважних причин строк для подання скарги та визнати неправомірними дії заступника начальника Відділу Черухи В.М., що полягають у порушенні строків та способу надіслання стягувачу постанови про повернення виконавчого документу від 9 листопада 2017 року у виконавчому провадженні ВП № 50455967 (звичайним, а не рекомендованим листом з повідомленням про вручення) та у винесенні у виконавчому провадженні ВП № 50455967 самої постанови від 9 листопада 2017 року про повернення стягувачу виконавчого документа - наказу від 15 лютого 2016 року № 918/1399/15, а також скасувати вказану постанову.

В обґрунтування поданої скарги позивач посилався на те, що вищенаведена постанова від 9 листопада 2017 року ВП № 50455967 про повернення стягувачу виконавчого документа прийнята без урахування положень Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а також надіслана Товариству з порушеннями встановлених Законом України "Про виконавче провадження" порядку та строків такого направлення.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Рівненської області від 29 травня 2018 року № 01-04/30/2018 у зв'язку з закінченням повноважень з відправлення правосуддя судді Качура А.М. та відповідно до пунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи № 918/1399/15.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу зазначеної судової справи між суддями від 29 травня 2018 року справу № 918/1399/15 передано судді Церковній Н.Ф.

Ухвалою суду від 30 травня 2018 року справу № 918/1399/15 було прийнято до розгляду суддею Церковною Н.Ф., поновлено Товариству строк для подання скарги від 24 травня 2018 року № 24/05/18-01 на неправомірні дії та бездіяльність Відділу, прийнято цю скаргу до розгляду та призначено її до слухання в судовому засіданні на 11 червня 2018 року.

Стягувач, боржник та Відділ про дату, час і місце розгляду скарги Підприємця були повідомлені належним чином, проте явку своїх уповноважених представників у призначене судове засідання не забезпечили.

У той же час до початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання Відділу від 11 червня 2018 року № 15786 про відкладення розгляду скарги на іншу дату.

Проте при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вищенаведеного клопотання з огляду на наступне.

За частиною 1 статті 342 ГПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що відкладення розгляду скарги призведе до виходу за межі встановленого імперативними приписами чинного законодавства граничного строку для розгляду вказаної скарги, який є присічним.

У той же час згідно частини 2 статті 342 ГПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Враховуючи вищенаведені законодавчі приписи, суд дійшов висновку про розгляд скарги Товариства від 24 травня 2018 року № 24/05/18-01 на дії Відділу без участі представників боржника, стягувача та Відділу.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга Товариства, об'єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду скарги і її вирішення по суті, суд дійшов висновку про задоволення наведеної скарги з огляду на наступне.

За змістом статті 1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно статті 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

За приписами частини 1 статті 342 ГПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - Закон) випадках - на приватних виконавців.

Правовідносини, що виникли між учасниками процесу, регулюються, зокрема, Законом.

За змістом статті 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З матеріалів справи, а також зі змісту наявної в Автоматизованій системі виконавчого провадження інформації, вбачається, що 12 квітня 2016 року головним державним виконавцем Відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 50455967) з примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року № 918/1399/15 про стягнення з Підприємства на користь Товариства грошових коштів на загальну суму 362 784 грн. 31 коп.

Крім того, з матеріалів справи, а також зі змісту наявної в автоматизованій системі виконавчого провадження інформації, також вбачається, що постановою головного державного виконавця Відділу про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження від 20 квітня 2016 року, виконавче провадження № 50455967 з примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року № 918/1399/15 було приєднано до зведеного виконавчого провадження № 51388114, яке веде Відділ.

Разом з тим, у подальшому постановою заступника начальника Відділу про повернення виконавчого документа стягувачу від 9 листопада 2017 року ВП № 50455967 виконавчий документ - наказ Господарського суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року № 918/1399/15 було повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону (а.с. 91).

Обґрунтовуючи свої вимоги, Товариство просило суд, зокрема, визнати неправомірними дії заступника начальника Відділу Черухи В.М., що полягають у винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 9 листопада 2017 року у виконавчому провадженні ВП № 50455967, якою виконавчий документ - наказ Господарського суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року № 918/1399/15 було повернуто Товариству, а також скасувати наведену постанову.

Як було зазначено вище, за змістом статті 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 2 Закону передбачає, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов'язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об'єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно зі статтею 18 Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається зі змісту постанови заступника начальника Відділу Черухи В.М. про повернення виконавчого документа стягувачу від 9 листопада 2017 року у виконавчому провадженні ВП № 50455967, вказаний документ був винесений зазначеною посадовою особою у зв'язку з тим, що Підприємство має державну форму власності, а положеннями Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Судом встановлено, що боржник - Підприємство є державним підприємством, що підтверджується, зокрема, відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом, та особливості їх виконання встановлює Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Так, за статтею 2 вказаного Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, в тому числі державні підприємства.

Статтею 4 даного нормативно-правового акту встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2 - 4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Вказані положення також узгоджуються з пунктом 7 постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників", відповідно до якого у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу керівник органу державної виконавчої служби подає відповідно до Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" Казначейству протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження.

За приписами пункту 9 частини 1 статті 34 Закону надіслання документів та відомостей, необхідних для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій.

Частиною 2 статті 34 Закону встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про обставини, зазначені в частині першій цієї статті, а з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, - у день надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зупиняє вчинення виконавчих дій, про що виносить відповідну постанову.

Відповідно до частин 3, 4 статті 35 Закону у випадку, передбаченому пунктом 9 частини 1 статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій до надходження від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повідомлення про перерахування коштів на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або стягувачу.

Арешт, накладений виконавцем на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах, протягом строку, на який виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, не знімається, крім випадку, передбаченого пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У період зупинення вчинення виконавчих дій виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів до розшуку боржника (його майна) або проведення перевірки його майнового стану.

Враховуючи наявні у матеріалах справи документи та зважаючи на вищенаведені нормативні приписи чинного законодавства суд дійшов висновку про неправомірність дій заступника начальника Відділу Черухи В.М., що полягають у винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 9 листопада 2017 року у виконавчому провадженні ВП № 50455967, якою виконавчий документ - наказ Господарського суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року № 918/1399/15 було повернуто Товариству, а також порушення останнім положень статей 2, 18 Закону та статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Згідно з частинами 2, 3 статті 22 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів. Повноваження суб'єктів управління у державному секторі економіки - Кабінету Міністрів України, міністерств, інших органів влади та організацій щодо суб'єктів господарювання визначаються законом.

Відповідно до частини 5 статті 22 Господарського кодексу України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Згідно з частинами 1, 3 статті 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Відповідно до частини 1 статті 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Для цілей цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов'язань боржника з перерахування фондам загальнообов'язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

У пункті 5 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13 лютого 2002 року № 01-8/152 "Про Закон України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" роз'яснено, що згідно зі статтею 2 Закону мораторій поширюється, зокрема, на звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою. Вичерпний перелік таких рішень визначено статтею 3 Закону України "Про виконавче провадження". Отже мораторій поширюється на усі випадки звернення стягнення на майно підприємств, зазначених у статті 1 Закону, за рішеннями, ухвалами та постановами господарських судів.

Згідно пункту 4 цього Інформаційного листа під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств.

До об'єктів нерухомого майна слід відносити майно, пов'язане із землею - будівлі, споруди, квартири, підприємства (їх структурні підрозділи) як цілісні майнові комплекси, а також інше майно, віднесене законодавством до нерухомого.

До інших засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності підприємства, слід відносити лише ті майнові активи, які обліковуються як необоротні згідно з положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 2 "Баланс", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 березня 1999 року № 87 (з подальшими змінами і доповненнями).

Водночас дія мораторію не поширюється на ту частину майнових активів підприємства, що обліковуються як оборотні активи, а саме грошові кошти та їх еквіваленти, що не обмежені у використанні, а також інші активи, призначені для реалізації чи споживання протягом операційного циклу або протягом дванадцяти місяців з дати складання балансу. Отже оборотні активи підприємств може бути примусово реалізовано для задоволення вимог кредиторів.

У той же час оскаржувана постанова не містить посилань на відсутність у боржника оборотних активів, а у матеріалах справи відсутні документи, які свідчать про вчинення державним виконавцем Відділу дій, направлених, зокрема, на опечатування каси Підприємства, виїзду та обстеження земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка знаходиться у постійному користуванні боржника, на предмет наявності посівів сільськогосподарських культур та іншого майна, обстеження складів Підприємства з метою виявлення готової продукції чи іншого майна, на яке не поширюється дія мораторію, тощо.

Наведені обставини свідчать про наявність ознак незаконної бездіяльності Відділу, які полягають у невиконанні усіх передбачених Законом заходів примусового виконання судового рішення.

Суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України у своєму рішенні № 18-рп/2012 від 13 грудня 2012 року вказав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу №5-рп/2013, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 червня 2013 року зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

У частинах 2, 4 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

У даному випадку судом враховано, що Європейський суд з прав людини (далі - Суд), рішення якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судом як джерело права, неодноразово наголошував щодо недопустимості невиконання або затягування виконання рішення національного суду в порушення прав іншої сторони.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішеннях Суду у справі "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року, "Савіцький проти України", no. 38773/05, від 26 липня 2012 року та у справі "Глоба проти України", no. 15729/07 від 5 липня 2012 року вказано, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

У рішеннях у справі Антонюк проти України, no. 17022/02, від 11 грудня 2008 року та у справі Мкртчян проти України, no. 21939/05, від 20 травня 2010 року Європейський суд з прав людини вказує, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні та обмежується питаннями організації та вчинення виконавчих дій.

Суд також зазначає, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично (рішення Суду у справі Чіжов проти України, заява №6962/02).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004р. у справі "Півень проти України" суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований статтею 6 Концепції, захищає також виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року (заява № 3236/03) існування заборгованості, підтверджене обов'язковим та таким, що підлягає виконанню, судовим рішенням, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Товариства щодо визнання неправомірними дій заступника начальника Відділу Черухи В.М., що полягають у винесенні у виконавчому провадженні ВП № 50455967 постанови від 9 листопада 2017 року про повернення стягувачу виконавчого документа - наказу від 15 лютого 2016 року № 918/1399/15, а також відповідно і про необхідність скасування вказаної постанови.

Відтак, скарга Товариства в цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, у своїй скарзі від 24 травня 2018 року № 24/05/18-01 Товариство просило суд визнати неправомірними дії заступника начальника Відділу Черухи В.М., що полягають у порушенні строків та способу надіслання стягувачу постанови про повернення виконавчого документу від 9 листопада 2017 року у виконавчому провадженні ВП № 50455967 (звичайним, а не рекомендованим листом з повідомленням про вручення).

За частиною 1 статті 28 Закону копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур'єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відтак, даною нормою прямо передбачено обов'язок державного виконавця надсилати стягувачу копію постанови про повернення виконавчого документа стягувачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Крім того, вказаною статтею встановлено, що документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

У той же час з матеріалів справи вбачається, що оскаржувана постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 9 листопада 2017 року була надіслана Відділом стягувачу простим листом (а не рекомендованим листом з повідомленням про вручення) більш ніж через 6 місяців після її винесення, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією поштового конверта з відповідними відомостями, в якому вказане відправлення надійшло на адресу Товариства (а.с. 93). Вказані обставини у встановленому законом порядку Відділом спростовані не були.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що вказаними діями Відділу було порушено передбачені Законом права стягувача, зокрема, щодо порядку та своєчасного отримання документів виконавчого провадження, що фактично позбавило останнього можливості здійснити оскарження рішень, дій виконавця у строки, визначені статтею 341 ГПК України.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення скарги Товариства в частині визнання неправомірними дій заступника начальника Відділу Черухи В.М., що полягають у порушенні строків та способу надіслання стягувачу постанови про повернення виконавчого документу від 9 листопада 2017 року у виконавчому провадженні ВП № 50455967 (звичайним, а не рекомендованим листом з повідомленням про вручення).

Відповідно до статті 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи все вищенаведене, скарга Товариства від 24 травня 2018 року № 24/05/18-01 підлягає задоволенню.

Водночас суд наголошує, що згідно частини 1 статті 41 Закону у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Відповідно до статті 345 ГПК України про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

На підставі статей 234, 235, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Украгропром" від 24 травня 2018 року № 24/05/18-01 на дії та бездіяльність Рівненського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області у справі № 918/1399/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Украгропром" до Державного підприємства "Дослідне господарство "Білокриницьке" Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Національної академії аграрних наук України, про стягнення заборгованості в сумі 357 422 грн. 97 коп. задовольнити.

Визнати неправомірними дії заступника начальника Рівненського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Черухи В.М., що полягають у винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 9 листопада 2017 року у виконавчому провадженні ВП № 50455967, якою виконавчий документ - наказ Господарського суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року № 918/1399/15 повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Украгропром".

Скасувати постанову заступника начальника Рівненського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Черухи В.М. про повернення виконавчого документа стягувачу від 9 листопада 2017 року у виконавчому провадженні ВП № 50455967.

Визнати неправомірними дії заступника начальника Рівненського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Черухи В.М., що полягають у порушенні строків та способу надіслання стягувачу постанови про повернення виконавчого документу від 9 листопада 2017 року у виконавчому провадженні ВП № 50455967 (звичайним, а не рекомендованим листом з повідомленням про вручення).

Про виконання ухвали Рівненському районному відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області повідомити суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Ухвала набирає законної сили 11 червня 2018 року та підлягає оскарженню відповідно до статей 254-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Церковна Н.Ф.