РІШЕННЯ

Іменем України

01 червня 2018 року м. Чернігівсправа №927/157/18

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у порядку спрощеного позовного провадження

Позивач: Фізична особа-підприємець Кузьмінський Олександр Володимирович,

ід. код НОМЕР_1, АДРЕСА_2; адреса для листування: АДРЕСА_1

Відповідач: Державне підприємство «Чернігівторф»,

, вул. Громадська, 35-А, м. Чернігів, 14037

Предмет спору: про стягнення 59526,49 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

не викликались,

ВСТАНОВИВ:

Фізичною особою-підприємцем Кузьмінським Олександром Володимировичем подано позов до Державного підприємства «Чернігівторф», у якому позивач просить суд стягнути з відповідача 59526,49 грн, з яких 53546,40 грн основної заборгованості, 2505,38 грн інфляційних втрат, 2871,71 грн пені та 603,00 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між сторонами укладено договір поставки №1 від 03.01.2017, за умовами якого відповідач зобов'язався передати у власність позивачу грунт торфяний рослинний. На виконання умов договору Фізичною особою-підприємцем Кузьмінським Олександром Володимировичем здійснено Державному підприємству «Чернігівторф» передоплату за товар на суму 3059000,40 грн, який був поставлений позивачу лише на суму 3005454,00 грн. Заборгованість відповідача перед позивачем становить 53546,40 грн, на яку нараховано 2505,38 грн інфляційних втрат, 2871,71 грн пені та 603,00 грн - 3% річних.

Ухвалою суду від 07.03.2018 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 02.04.2018 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не надходило.

Також ухвалою від 02.04.2018 встановлено сторонам строк для подання заяв по суті, зокрема, відповідачу - п'ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та позивачу відзиву на позов з доданими до нього документами.

Відповідно до поштового повідомлення про вручення ухвала суду від 02.04.2018 отримана відповідачем 11.04.2018.

Отже, останнім днем строку для подання відповідачем відзиву є 26.04.2018.

26.04.2018, тобто у встановлений судом строк, відповідачем направлено суду відзив на позовну заяву, до якого додано копії постанови про арешт коштів від 10.02.2016, витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 11.06.2015 та опис вкладення ЧД ПАТ «Укрпошта» від 25.04.2018 про направлення відзиву та доданих до нього документів на адресу позивача.

Суд долучив поданий відповідачем відзив з доданими до нього документами до матеріалів справи, а справа розглядається з його урахуванням.

08.05.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив.

Доказів порушення позивачем строку подання відповіді на відзив матеріали справи не містять (відповідачем не надано), а тому суд долучив її до матеріалів справи і спір вирішується з її урахуванням.

Заперечень на відповідь на відзив у встановлений строк суду не надходило.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідач у своєму відзиві зазначає, що вимоги позивача не були задоволені своєчасно, оскільки Відділом примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області накладено арешт на всі рахунки та майно ДП «Чернігівторф», встановлена податкова застава ДПІ у м. Чернігові, що значною мірою вплинуло на виконання договірних зобов'язань. Відповідач просить при розгляді справи врахувати відсутність вини у погашенні боргу та скрутний майновий та фінансовий стан відповідача. Посилаючись на ст. 233 Господарського кодексу України та скрутне фінансове становище, відповідач просить зменшити розмір штрафних санкцій на 50%.

У наданій відповіді на відзив позивач вважає, що відповідач у своєму відзиві надав не зовсім правдиву та застарілу інформацію щодо накладення постановою від 10.02.2016 арешту, оскільки протягом всього терміну дії договору позивачем перераховувались кошти на поточний рахунок ДП «Чернігівторф» №5300, який є діючим.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши надані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, 03.01.2017 між Державним підприємством «Чернігівторф» (далі - Постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Кузьмінським Олександром Володимировичем (далі - Покупець) було укладено договір поставки №1 (далі - Договір) (т.1 а.с.12-16).

Відповідно до п. 1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобов'язується передавати у власність (поставляти), а Покупець приймати та оплачувати грунт торфяний рослинний, загальна кількість, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена Сторонами у Заявці, яка є додатком до цього Договору і становить його невід'ємну частину (далі - Товар).

Згідно з п. 1.2 Заявка підписуються Сторонами та скріплюються печатками Сторін у порядку, визначеному п. 4.1-4.3 Договору.

Ціна одиниці виміру Товару та загальна вартість кожної партії Товару визначаються Сторонами у Заявках до даного Договору, який є його невід'ємною частиною (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору розрахунки за кожну конкретну поставку Товару, у тому числі відшкодування вартості транспортних витрат Постачальника (у разі поставки Товару транспортом Постачальника), здійснюються у безготівкову порядку не пізніше ніж за 1 банківський день до запланованої дати початку відвантаження Покупцю конкретної поставки Товару на підставі сформованого Постачальником рахунку на оплату, згідно Заявки.

Оплата здійснюється шляхом переказу Покупцем грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, що визначений у цьому Договорі (п. 3.2 Договору).

Згідно з п. 6.2 Договору за невиконання або неналежне виконання зобов'язань по даному Договору винна Сторона несе відповідальність згідно чинного законодавства України.

Пунктом 6.3 Договору передбачено, що у випадку порушення встановлених даним Договором та Заявками строків поставки Товару або недопоставки Товару, Постачальник сплачує Покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого у строк Товару за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє Постачальника від виконання зобов'язань з поставки та відшкодування Покупцю збитків у повному обсязі.

Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками Сторін і діє до 31.12.2017, а якщо жодна зі Сторін не підтвердила письмово про припинення дії цього Договору до дати такого припинення - він вважається продовженим на той же строк та на тих самих умовах (п. 8.1 Договору).

Позивачем перераховано відповідачу кошти на загальну суму 3059000,40 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень, наданими позивачем (т. 1 а. с. 54-105).

У свою чергу, відповідачем поставлено позивачу Товар - ґрунт торфяний рослинний на загальну суму 3005454,00 грн, що підтверджується копіями накладних, наданими позивачем (т. 1 а. с. 106-250, т. 2 а.с. 1-250, т. 3 а.с. 1-221).

Отже, відповідачем недопоставлено позивачу Товару на суму 53546,40 грн.

Також позивач зазначає, що 29.09.2017 відповідач повідомив позивача у телефонній розмові про припинення поставок товару у зв'язку з припиненням його видобування.

Заперечень щодо цього відповідач у відзиві на позов не надав.

01.10.2017 ДП «Чернігівторф» та Фізичною особою-підприємцем Кузьмінським Олександром Володимировичем підписано акт звірки розрахунків за період з 01.06.2017 по 01.10.2017, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем становить 53546,40 грн.

Листом від 04.10.2017 №38 позивач просив відповідача повернути кошти, сплачені як передоплату, у розмірі 53546,40 грн (т. 1 а.с. 19).

Позивачем на адресу відповідача направлялась претензія №1 від 18.12.2017 про повернення передоплати у розмірі 53546,40 грн (т. 1 а.с. 21).

Відповідно до поштового повідомлення про вручення вказана претензія отримана відповідачем 21.12.2017 (т. 1 а.с. 20).

Відповідачем надано відповідь на претензію №1 від 02.01.2018, у якій він повідомляє, що у зв'язку зі скрутним фінансовим становищем, арештом рахунків державною виконавчою службою та ін., ДП «Чернігівторф» не мало змоги своєчасно повернути здійсненої позивачем передоплати у розмірі 53546,40 грн. Також у цій відповіді відповідач пообіцяв повернути кошти позивачу (т. 1 а.с. 22).

У зв'язку з неповерненням відповідачем коштів у розмірі 53546,40 грн, позивачем нараховано відповідачу 2505,38 грн інфляційних втрат (за період жовтень 2017 року - лютий 2018 року), 2871,71 грн пені (за період з 13.10.2017 по 27.02.2018) та 603,00 грн - 3% річних (за період з 13.10.2017 по 27.02.2018).

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, ДП «Чернігівторф» недопоставлено ФОП Кузьмінському Олександру Володимировичу товар, за який позивачем здійснено попередню оплату, на загальну суму 53546,40 грн.

Позивач зазначає, що він листом від 04.10.2017 №38 просив відповідача повернути кошти, сплачені як передоплату, у розмірі 53546,40 грн і вказана вимога отримана відповідачем 05.10.2017.

Проте, позивачем не надано суду доказів направлення відповідачу вимоги від 04.10.2017 №38.

Як вбачається з копії вказаної вимоги, на ній міститься запис, у якому зазначено номер « 309», дату « 05.10.2017» і нібито частину підпису, проте ким саме та про що зроблений цей запис, з даного документа встановити неможливо.

Будь-яких інших документів, які підтверджують отримання відповідачем 05.10.2017 вимоги від 04.10.2017 №38, матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів отримання відповідачем вказаної вимоги, у тому числі, 05.10.2017.

Крім того, позивачем на адресу відповідача направлялась претензія №1 від 18.12.2017 про повернення передоплати у розмірі 53546,40 грн, яка відповідно до поштового повідомлення про вручення отримана відповідачем 21.12.2017.

При цьому, отримання претензії №1 від 18.12.2017 підтверджується відповіддю відповідача на неї, на відміну від листа від 04.10.2017 №38.

Таким чином, суд доходить висновку, що семиденний строк, встановлений ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України для виконання зобов'язання щодо повернення попередньої оплати у розмірі 53546,40 грн, відліковується з дня отримання відповідачем претензії (вимоги) №1 від 18.12.2017.

Отже, останнім днем для виконання відповідачем зобов'язання щодо повернення попередньої оплати є 28.12.2017.

Як вбачається з акту звірки розрахунків за період з 01.06.2017 по 01.10.2017, відповіді на претензію від 02.01.2018 №1 та відзиву на позовну заяву, відповідач фактично визнає наявність у нього заборгованості перед позивачем у розмірі 53546,40 грн.

Відповідач кошти, отримані ним як попередню оплату, у розмірі 53546,40 грн позивачу не повернув.

Оскільки відповідач у порушення ст. 530, 693 Цивільного кодексу України не повернув позивачу у встановлений законом строк суму попередньої оплати, господарський суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 53546,40 грн (попередня оплата) є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Також позивач просить стягнути з відповідача 2505,38 грн інфляційних втрат (за період жовтень 2017 року - лютий 2018 року), 2871,71 грн пені (за період з 13.10.2017 по 27.02.2018) та 603,00 грн - 3% річних (за період з 13.10.2017 по 27.02.2018).

Відповідно до ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Зі статті 230 Господарського кодексу України випливає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Аналіз зазначених правових норм свідчить, що нарахування пені відбувається лише на підставі обумовлених умов договору або якщо це прямо визначено законом.

Аналогічні висновки викладено у п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова №14), а саме, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Закон України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань" визначає лише граничні межі нарахування пені, а не передбачає її стягнення у цьому розмірі в обов'язковому порядку.

Оскільки пунктом 6.2 Договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань по даному Договору винна Сторона несе відповідальність згідно чинного законодавства України, проте, у Договорі (п. 6.3) передбачено нарахування пені лише у випадку порушення строків поставки Товару або недопоставки Товару, але не встановлено забезпечення виконання зобов'язань відповідача шляхом нарахування пені (а також розмір та базу її нарахування) саме за неповернення останнім попередньої оплати, а законодавчими актами не встановлено обов'язковості її сплати у спірних відносинах, суд доходить висновку про відсутність у позивача права на стягнення пені саме за прострочення повернення суми попередньої оплати.

При цьому, вимоги щодо стягнення пені за порушення строків поставки Товару або недопоставки Товару позивачем не заявлялись.

За наведених підстав, вимоги позивача про стягнення пені задоволенню не підлягають.

Суд не приймає доводи позивача про нарахування ним пені на підставі ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки ця норма регламентує лише розмір пені, а не правові підстави її стягнення.

Враховуючи те, що судом відмовлено у задоволенні вимоги позивача про стягнення пені, клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 50% судом не розглядається.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 Цивільного кодексу України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 Цивільного кодексу України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15.

Оскільки відповідач одержав суму попередньої оплати товару та не передав товар у встановлений строк, позивачем відповідно до приписів ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України направлено вимогу щодо повернення суми попередньої оплати.

Тобто, з моменту отримання відповідачем такої вимоги у нього виникло позадоговірне грошове зобов'язання щодо повернення позивачу суми отриманих коштів (попередньої оплати).

Враховуючи те, що кошти ДП «Чернігівторф» повернуто не було, суд доходить висновку, що відповідачем порушено позадоговірне грошове зобов'язання, що виникло на підставі статті 693 Цивільного кодексу України, а отже дія положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України поширюється на ці правовідносини.

Отже, у разі прострочення виконання зобов'язання, зокрема щодо повернення суми попередньої оплати, нараховуються інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічні правові висновки щодо виникнення позадоговірного грошового зобов'язання і можливості застосування ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України у разі порушення такого зобов'язання та нарахування інфляційних втрат та 3% річних викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та від 03.03.2018 у справі №910/20470/16.

Як також зазначив Вищий господарський суд України у пункті 1.12 Постанови №14, з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок.

Суд, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, заявлених до стягнення позивачем, дійшов висновку про неправильне їх нарахування, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 Цивільного кодексу України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 252 Цивільного кодексу України).

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Обґрунтовуючи період нарахування інфляційних втрат та 3% річних, позивач зазначає, що вимога позивача про повернення коштів від 04.10.2017 №38 була отримана відповідачем 05.10.2017, а отже, враховуючи приписи ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, кошти відповідачем повинні були перераховані у семиденний строк, тобто до 12.10.2017 включно.

Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність факту отримання відповідачем вимоги про повернення коштів від 04.10.2017 №38, а тому позадоговірне грошове зобов'язання з повернення попередньої оплати виникло лише після отримання відповідачем претензії (вимоги) №1 від 18.12.2017, останнім днем для виконання відповідачем зобов'язання є саме 28.12.2017.

Таким чином, нарахування інфляційних втрат та 3% річних має здійснюватись з 29.12.2017.

Розмір інфляційних втрат, перерахований судом відповідно до відповідно до приписів чинного законодавства України, становить 1292,34 грн (за січень-лютий 2018 року), а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги у частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню у розмірі 1292,34 грн.

Розмір трьох процентів річних, перерахований судом відповідно до відповідно до приписів чинного законодавства України, становить 268,47 грн (за період з 29.12.2017 по 27.02.2018), а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги у частині стягнення трьох відсотків річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 268,47 грн.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За наведених обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Частиною 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи.

Позивачем разом з позовною заявою подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, розмір яких становить 7562,00 грн, з яких розмір судових витрат, які позивач поніс у зв'язку з розглядом справи, становить 5762,00 грн (1762,00 грн - судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та 4000,00 грн - витрати на професійну правничу допомогу), та розмір судових витрат, які позивач очікує понести у зв'язку з розглядом справи, становить 1800,00 грн (витрати на дорогу у судове засідання).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, судовий збір відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме у розмірі 1631,19 грн.

За приписами ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем до позовної заяви додано копії договору про надання правової допомоги №2/20-02/18 від 20.02.2018, укладеного між адвокатом ОСОБА_3 та позивачем, додатку від 20.02.2018 до договору №2/20-02/18 від 20.02.2018, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №647 від 26.04.2012, виданого ОСОБА_3, квитанцій до прибуткового касового ордеру від 20.02.2018 та від 27.02.2018 про отримання адвокатом ОСОБА_3 від позивача коштів у розмірі 3000,00 грн та 1000,00 грн відповідно, акту виконання/надання правничих послуг від 27.02.2018 на суму 4000,00 грн, з яких 340,00 грн - гонорар за консультацію у сфері господарських відносин та 3660,00 грн - гонорар за підготовку та складання позовної заяви.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позивачем документально підтверджено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн, а у позові задоволено частково, господарський суд вважає, що витрати позивача підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, тобто у розмірі 3703,04 грн.

Зазначені у попередньому (орієнтовному) розрахунку судові витрати у розмірі 1800,00 грн (витрати на дорогу у судове засідання) позивачем не були понесені, оскільки справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Керуючись ст. 42, 73-80, 86, 129, 165, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Чернігівторф» (, вул. Громадська, 35-А, м. Чернігів, 14037) на користь Фізичної особи-підприємця Кузьмінського Олександра Володимировича (ідент. код НОМЕР_1, АДРЕСА_2, адреса для листування: АДРЕСА_1) 53546,40 грн попередньої оплати, 1292,34 грн інфляційних втрат, 268,47 грн - 3% річних, 1631,19 грн витрат зі сплати судового збору та 3703,04 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного господарського суду, з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, у строки, визначені ст. 256 цього Кодексу.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В.В. Шморгун