ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/14496/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, Баранець О.М., Ткач І.В.

за дорученням головуючого судді обов'язки секретаря виконує помічник судді

Боднар В.В.

розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи - підприємця Шкуренко Діни Михайлівни

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2017

(суддя - Паламар П.І.)

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018

(головуючий - Дикунська С.Я.; судді: Мальченко А.О., Жук Г.А.)

у справі № 910/14496/17

за позовом Фізичної особи - підприємця Шкуренко Діни Михайлівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комфортна оселя"

про визнання договору частково недійсним,

за участі представників сторін:

позивача - Домагальський В.М.;

відповідача - Дранчук І.Я.;

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року Фізична особа-підприємець Шкуренко Діна Михайлівна звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комфортна оселя" про визнання недійсним пункту 3.2 договору про умови користування приміщенням та надання комунальних послуг від 01.03.2015.

Позов обґрунтовано тим, що умови договору не відповідають вимогам статей 14, 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", пункту 2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, оскільки ціна послуг визначена за домовленістю сторін, а не затверджена/погоджена органом місцевого самоврядування.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Комфортна оселя" проти позову заперечило, посилаючись на те, що відповідно до розпоряджень Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації №56 від 02.02.2010, № 186 від 17.03.2010, технічного паспорту на нежитловий будинок (приміщення) по проспекту 40-річчя Жовтня (нині-Голосіївський), 58 А у м. Києві від 24.12.2009 будинок побутово-торговельного центру по проспекту Голосіївському, 58-А у м. Києві, в якому розташовані належні позивачу приміщення № 28 загальною площею 174,5 кв. м., має статус нежилого, а тому за приписами ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на надання послуг визначаються за укладеним сторонами договором (за домовленістю сторін).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.11.2017 у справі №910/14496/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2017 у справі №910/14496/17 залишено без змін.

У справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій встановлені такі обставини:

- Фізична особа-підприємець Шкуренко Діна Михайлівна є власником групи нежилих приміщень № 28 загальною площею 174,5 кв. м. за адресою: пр-т Голосіївський, 58-А в м. Києві;

- між Фізичною особою-підприємцем Шкуренко Діною Михайлівною (позивачем, споживачем за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Комфортна оселя» (відповідачем, виконавцем та/або балансоутримувачем за договором) 01.03.2015 укладено договір про умови користування приміщенням та надання комунальних послуг, за умовами якого виконавець прийняв на себе зобов'язання забезпечити належне надання комунальних послуг за договором, які пов'язані з користуванням, утриманням та обслуговуванням приміщення, будинку, прибудинкової території, спільних площ та об'єктів благоустрою, а споживач -своєчасно та в повному обсязі оплачувати послуги виконавця за договором, а також виконувати інші зобов'язання і правила щодо користування та експлуатації приміщень, будинку, прибудинкової території, спільних площ та об'єктів благоустрою, визначених або передбачених договором;

- відповідно до пунктів 1.1.,1.2., 1.4. договору "Будинок" означає Комерційний центр, що знаходиться за адресою: на проспекті 40-річчя Жовтня № 58, літ. "А" у Голосіївському районі м. Києва, який входить до Комплексу; "Приміщення" означає нежиле приміщення № 28 загальною площею 174, 5 кв. м., яке належить (належатиме) Споживачу на підставі договору купівлі-продажу та розташоване в Будинку Комплексу; "Комлекс" означає житловий комплекс із вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та паркінгом "Park Avenue", що розташований на проспекті 40-річчя Жовтня у Голосіївському районі м. Києва;

- пунктом 3.2 договору сторони погодили, що вартість послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території на дату підписання даного договору складає 22,95 грн. (включаючи ПДВ) за 1 кв. м. приміщення, за умови сплати послуг до 20 числа кожного місяця, що слідує за розрахунковим;

- цей договір згідно п. 12.1 набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом наступних 3 років (пункт 12.1. договору);

- у випадку, якщо за місяць до закінчення строку дії договору, жодна зі сторін не заявить про намір припинити його дію або переглянути, договір вважається пролонгованим на такий же строк та на тих же умовах (пункт 12.5 договору);

- причиною виникнення спору у справі стало питання стосовно наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним пункту 3.2 договору, з огляду на його невідповідність вимогам статей 14, 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пункту 2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, оскільки позивач вважає, що спірна будівля, в якій знаходиться приміщення позивача, є житловою, а тому тариф на послуги з утримання цієї будівлі є регульованим та не може визначатись за домовленістю сторін.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що питання вартості утримання Торгово-громадського центру за адресою: проспект Голосіївський, 58, літ. «А» у Голосіївському районі міста Києва, встановлюються виключно умовами договору, укладеного між сторонами, без необхідності прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування або уповноважених ним осіб.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 07.11.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 у справі №910/14496/17, Фізична особа - підприємець Шкуренко Діна Михайлівна подала до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи Фізичної особи - підприємця Шкуренко Діни Михайлівни, викладені у касаційній скарзі:

- рішення судів попередніх інстанцій не відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи;

- суди попередніх інстанцій не врахували, що всі будівлі у складі житлового комплексу (в тому числі й спірна будівля, в якій знаходиться приміщення позивача - проспект 40-річчя Жовтня, буд. 58А) є житловими, а тому тариф на послуги з утримання будівлі та відповідної прибудинкової території є регульованим, затверджується Київською міською державною адміністрацією і не може визначатись за домовленістю сторін.

У відзиві на касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Комфортна оселя» заперечує проти доводів касаційної скарги, посилаючись на те, що:

- розпорядження Київської міської державної адміністрації № 676 від 30.08.2010, №591 від 19.06.2015 стосуються встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги для іншого будинку за адресою: м. Київ, проспект Голосіївський, будинок 58;

- договір про умови користування приміщенням та надання комунальних послуг від 01.03.2015 як в цілому, так і будь-які його частини (окремі розділи, пункти) відповідають вимогам діючого законодавства, а тому немає жодних правових підстав для визнання недійсним договору в цілому або його окремих частин в розумінні статей 203, 215 Цивільного кодексу України;

- належні позивачу нежитлові приміщення знаходяться в нежитловій будівлі Комерційного центру, а отже встановлення тарифів на послуги з утримання такої нерухомості не є предметом регулювання Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869.

На розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Студенця В.І. (головуючий), Баранця О.М., Ткача І.В. від 14.02.2018 передано касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Шкуренко Діни Михайлівни на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 у справі №910/14496/17.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Студенця В.І. - головуючого, Баранця О.М., Ткача І.В. від 28.03.2018 касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 15.05.2018.

Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна оселя» про відкладення розгляду касаційної скарги у зв'язку із зайнятістю його представника в іншому судовому засіданні, яке надійшло на адресу Касаційного господарського суду 15.05.2018, колегією суддів залишено без задоволення, оскільки частиною першою статті 216 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу. Проте, заявником не доведено наявність підстав для відкладення розгляду справи, а його доводи та заперечення викладені у наявних в матеріалах справи документах. Окрім того, явка представників сторін у судове засідання не визнавалась обов'язковою.

Касаційний господарський суд, переглядаючи у касаційному порядку оскаржувані судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, такі: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно пункту 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами частини третьої статті 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що договір в оспорюваній його частині відповідає вимогам чинного законодавства, враховуючи наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно свідоцтва № про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, виданого 29.12.2009 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві, закінчений будівництвом об'єкт - торгово-громадський центр №8 на проспекті 40-річчя Жовтня, 60 у місті Києві відповідає проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, а також є готовим до експлуатації.

Розпорядженням голови Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації №56 від 02.02.2010 в зв'язку із введенням в експлуатацію побутово-торговельного центру, йому присвоєно адресу - проспект 40-річчя Жовтня, 60.

Згідно розпорядження голови Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації №186 від 17.03.2010 до розпорядження голови Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації №56 від 02.02.2010 було внесено зміни шляхом уточнення раніше присвоєної адреси побутово-торговельного центру та зазначено адресу - проспект 40-річчя Жовтня, 58-А.

Актом приймання-передачі будівель з балансу на баланс № 2 від 01.07.2010 забудовником ТОВ «Екско Плюс» передано балансоутримувачу ТОВ «Комфортна оселя» новозбудовану будівлю Торгово-громадського центру, яка розташована за адресою: проспект 40-річчя Жовтня, 58-А у Голосіївському районі м. Києва.

Рішенням Київської міської ради №944/1808 від 03.09.2015 «Про перейменування вулиць, площ, провулків та проспектів у місті Києві» проспект 40-річчя Жовтня перейменовано у Голосіївський проспект.

Відповідно до розділу 3 «Терміни та визначення понять» Державних будівельних норм України ДБН В.2.2-23:2009 «Будинки в споруди. Підприємства торгівлі», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 19.01.2009 № 4, торговельний центр - це група торговельних об'єктів, зосереджених в одному місці і керованих як одне ціле, які за своїми типами, розмірами та місцем розташування функціонально відповідають потребам торговельної зони, яку вони обслуговують.

Водночас, згідно Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого та введеного в дію наказом Держстандарту України №507 від 17.08.2000, торгові центри належать до класу 123 «Будівлі торговельні» підрозділу 12 «Будівлі нежитлові» розділу 1 «Будівлі».

Крім того, в листопаді 2012 року Київським міським бюро технічної інвентаризації виготовлено Технічний паспорт на нежитловий будинок (приміщення) групи нежитлових приміщень № 28 за адресою: м. Київ, проспект Голосіївський, 58-А.

Встановивши зазначені обставини на підставі сукупності поданих сторонами доказів, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про належність нерухомого майна позивача - групи нежилих приміщень № 28, які розташовано за адресою: м. Київ, проспект Голосіївський, 58-А саме до нежитлових будівель, що також випливає з пунктів 1.2., 1.4. договору від 01.03.2015.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №95513916 від 26.08.2017, Шкуренко Д.М. є власником нерухомого майна - групи нежилих приміщень №28 за адресою: м. Київ, проспект 40-річчя Жовтня, будинок 58-А. Підставою виникнення права власності Шкуренко Д.М. є договір про поділ нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лозняковою С.В.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець, серед іншого, має право: розробляти і подавати на затвердження розрахунки щодо рівня цін/тарифів на житлово-комунальні послуги першої і другої групи (пункти 1 та 2 частини першої статті 14 цього Закону) в порядку, встановленому законодавством; пропонувати при укладенні договору ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги третьої групи (пункт 3 частини першої статті 14 цього Закону).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Частиною першою статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що порядок формування тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг другої групи (пункт 2 частини першої статті 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно пункту 1 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 № 869, цей Порядок визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги (далі - виконавці), суб'єктів господарювання всіх форм власності, що спеціалізуються на виконанні окремих послуг, на умовах субпідрядних договорів з виконавцями (далі - субпідрядники), органи місцевого самоврядування, власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірна будівля Торгово-громадського центру фактично є нежитловою будівлею, а отже встановлення тарифів на послуги з утримання такої нерухомості не є предметом регулювання Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869.

Питання вартості утримання Торгово-громадського центру за адресою: проспект Голосіївський, 58, літ. «А» у Голосіївському районі міста Києва, встановлюються виключно умовами договору, укладеного між сторонами, без необхідності прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування або уповноважених ним осіб.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про безпідставність вимог позивача щодо визнання недійсним пункту 3.2 договору про умови користування приміщенням та надання комунальних послуг від 01.03.2015, відповідно до якого вартість послуг з утримання нежитлової будівлі Торгово-громадського центру за приписами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлюється за домовленістю сторін.

З огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, колегія суддів вважає, що доводи Фізичної особи - підприємця Шкуренко Діни Михайлівни, викладені у касаційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків судів попередніх інстанцій. Окрім того, наведені доводи були розглянуті та їм було надано належну правову оцінку судами попередніх інстанцій.

Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені судами попередніх інстанцій на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів в їх сукупності, висновки судів відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 300, 301, 308, 309, 314 - 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Шкуренко Діни Михайлівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2017

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 у справі №910/14496/17 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В.Студенець

Судді О.Баранець

І.Ткач