ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2018 р.Справа № 922/551/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Смірнової О.В.

при секретарі судового засідання Деньковичі А.Й.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Фінпром.Інвест", м. Харків
про стягнення коштів в сумі 742471,43 грн
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність № 08-21/50/2-18 від 04.01.2018 року;

відповідача ОСОБА_2, довіреність № б/н від 16.03.2018 року,

ОСОБА_3, довіреність № б/н від 16.04.2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада (позивач) звернулася до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Фінпром.Інвест" безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 742471,43 грн. за період з 01.01.2017 року по 31.01.2018 року, згідно ст. ст. 1212-1214 ЦК України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач є власником нежитлової будівлі літ. "А-1", загальною площею 322,0 кв.м по вул. Чернишевькій, 44 та нежитлової будівлі літ. "А-2", загальною площею 442,0 кв.м по вул. Чернишевькій, 42 у м. Харкові на підставі договорів купівлі-продажу №№680 та 1827 від 29.12.2016 року, починаючи з 26.12.2016 року та по теперішній час використовує земельну ділянку за вказаною адресою загальною площею 0,1576 га, яка перебуває у власності територіальної громади м. Харкова, за відсутності належним чином оформлених і зареєстрованих речових прав на землю, без внесення орендної плати за цю землю.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.03.2018 року було прийнято позовну заяву та призначено справу № 922/551/17 до розгляду за правилами загального позовного провадження на 28.03.2018 року о 11:00 годині.

20.04.2018 року відповідач надав відзив (вх.№ 10172), в якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на наступні обставини:

- позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування речі, якою нібито безпідставно користується відповідач;

- позивачем не доведено наявності права власності у позивача на річ (земельну ділянку), якою нібито користується відповідач;

- позивачем не доведено належними та допустимими доказами площу земельної ділянки, а як наслідок недоведений розмір орендної плати, яка підлягала сплаті;

- позивачем не доведено належними та допустимими доказами коефіцієнт функціонального призначення земельної ділянки, який був би при наявності укладеного договору оренди земельної ділянки. Розрахунок розміру безпідставно збережених грошових коштів виконано невірно та протиправно;

- позивачем невірно визначено правову підставу позову;

- між діями відповідача та неотриманням орендної плати позивачем відсутній причинний зв'язок та відсутня протиправна поведінка та вина відповідача.

04.05.2018 року позивач надав відповідь на відзив (вх.№ 11788), в якій посилався, зокрема, на наступне:

- для врегулювання судом кондиційних правовідносин між позивачем та відповідачем не потрібен факт наявності сформованої земельної ділянки, як об'єкту цивільних прав, а потрібно встановити фактичну площу земельної ділянки, яку використовує набувач майна та розмір безпідставно збережених коштів;

- в матеріалах справи не міститься та представником відповідача суду не надано доказів визнання дій Харківської міської ради або її посадових осіб під час вжиття заходів самоврядного контролю, складання акту обстеження земельної ділянки та під час оформлення спірної земельної ділянки протиправними або незаконними;

- Департамент територіального контролю Харківської міської ради має право складати ці розрахунки доходу одержаного від безпідставно набутого майна , а особи які їх підписали мають на це відповідні повноваження;

- для розрахунку розміру безпідставно збереженого відповідачем майна, а саме грошових коштів за використання земельної ділянки комунальної власності не потрібен Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки;

- розрахунки, приєднані позивачем до позовної заяви, містять розрахунок розміру нормативної грошової оцінки землі за відповідний рік із визначенням розміру такої оцінки за квадратний метр (з урахуванням усіх коефіцієнтів) та за загальну площу земельної ділянки.

18.05.2018 року відповідач надав заперечення на відзив (вх.№ 14591), в яких просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі та зазначив, що позивач не надав жодних заперечень стосовно площі земельної ділянки, нормативно грошової оцінки земельної ділянки та визначення ставки орендної плати саме на рівні 8 відсотків.

У підготовчому засіданні оголошувались перерви з 28.03.2018 року до 25.04.2018 року та з 25.04.2018 року до 07.05.2018 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.05.2018 року продовжено строк проведення підготовчого провадження до 12.06.2018 року, підготовче засідання відкладено на 23.05.2018 року на 10:30 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.05.2018 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 30.05.2018 року на 12:00 год.

Представник позивача у судовому засіданні 30.05.2018 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні 30.05.2018 року підтримали відзив та доповнення до нього, проти задоволення позовних вимог заперечували.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.02.2018 року №112710930, право власності на нежитлову будівлю літ. "А-2" загальною площею 442,0 м.кв. по вул. Чернишевській, б. 42 з 26.12.2016 року зареєстровано за TOB "Компанія "Фінпром.Інвест" на підставі договорів купівлі-продажу від 26.12.2016 року № 680 та №1827 (а.с. 17-18).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.02.2018 року №112711140, право власності на нежитлову будівлю літ. "А-1" загальною площею 322,0 м.кв. по вул. Чернишевській, б. 44 з 26.12.2016 року зареєстровано за TOB "Компанія "Фінпром.Інвест" на підставі договорів купівлі-продажу від 26.12.2016 року №677 та №1824 (а.с. 19-20).

Листом від 13.04.2017 року (вих. номер 566/9/20-31-12-04-18) Київська ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області повідомила Департамент територіального контролю Харківської міської ради Харківської області, що TOB "Компанія "Фінпром.Інвест" обліковується в ОДПІ як платник земельного податку за земельну ділянку площею 0,0583 га за адресою: м. Харків, вул. Чернишевська, б. 42 та б. 44 (а.с. 23).

Листом від 14.04.2017 року (вих. номер 19-20.08-3-1446/20-17) Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківській області повідомило Департамент територіального контролю Харківської міської ради про те, що у відділі не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельну ділянку, яка зазначена на доданій до листа схемі по вул. Чернишевській, б. 42 та б. 44 (а.с.21).

У листі від 28.04.2017 року (вих. номер 2710/0/225-17) Департамент земельних відносин Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області повідомив Департамент територіального контролю, що рішення Харківської міської ради щодо продажу та надання у користування земельних ділянок для обслуговування будівель та споруд за адресою: м. Харків, вул. Чернишевська, б. 42 та б. 44 не приймалось. Договори оренди земельних ділянок або додаткові угоди до договорів оренди землі не укладались (а.с. 22).

02.02.2018 року відділом самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради здійснені заходи самоврядного контролю щодо дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Чернишевська, б. 42 та б. 44, за результатами яких складений акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації зазначеної вище земельної ділянки. В Акті зазначено, що TOB "Компанія "Фінпром.Інвест" з 26.12.2016 року та по теперішній час використовує земельну ділянку площею 0,1576 га по вул. Чернишевській, б. 42 та б. 44 у м. Харкові (далі - спірна земельна ділянка) без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України (а.с.26-31).

Харківська міська рада свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач, набувши право власності на обєкт нерухомості, розташований на земельній ділянці комунальної власності, належним чином не оформив правовідносини щодо користування земельною ділянкою та у період з 01.01.2017 року по 31.01.2018 року не сплачував плату за користування земельною ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі. У звязку з цим, з посиланням на статті 1212-1214 ЦК України, позивач вважає, що відповідач зберіг кошти, не сплачуючи орендну плату за користування земельної ділянки, за відсутності укладеного договору, тим самим збільшив вартість власного майна, а позивач втрачає належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження саме коштів у розмірі орендної плати відповідачем за рахунок позивача.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Предметом позову у даній справі є стягнення безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати, що становить 742471,43 грн., за користування земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючих документів на неї, на підставі статей 1212-1214 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 181 ЦК України встановлено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно з частиною 1 статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

За приписом частини 1 статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частина 1 статті 124 ЗК України передбачає, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України).

Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Так, за приписами частини 5 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Вищезазначені норми права відображають загальний принцип цілісності обєкта нерухомого майна із земельною ділянкою, на якій він розташований. Набуття земельної ділянки відповідачем обумовлюється набуттям права власності на будівлю, розташовану на земельній ділянці, без якої існування будівлі та її використання є неможливим.

Таким чином, з урахуванням приписів статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України право власності на житловий будинок, будівлю, споруду є безумовною підставою для виникнення права користування земельною ділянкою під відповідним нерухомим майном, яке має бути оформлено відповідним чином з урахуванням приписів статті 126 ЗК України.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, у ТОВ "Компанія "Фінпром.Інвест" на підставі цивільно-правових угод - договорів купівлі-продажу від 26.12.2016 року №№ 677, 680, 1824 та 1827, виникло право власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Чернишевська, б. 42 та б. 44 тобто останній має законодавчо визначене право користування спірною земельною ділянкою, на якій розташовані вказані будівлі.

Відповідно до частини 1 статті 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

З системного аналізу приписів Цивільного та Земельного кодексів України вбачається, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обовязок оформити та зареєструвати речове право на земельну ділянку, розташовану під обєктом нерухомості.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач з 26.12.2016 та по теперішній час використовує спірну земельну ділянку загальною площею 0,1576 га без виникнення права власності, користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст. 125, 126 Земельного Кодексу України.

В той же час, суд враховує, що відповідач, починаючі з 27.01.2017 року, неодноразово звертався до позивача з проханням надати в оренду спірну земельну ділянку, що підтверджується листами відповідача №11 від 27.01.2017року, №24 від 23.03.2017 року, №27/3 від 27.10.2017 року, №28/3 від 27.10.2017 року, від 07.09.2017 року та № 9 від 15.02.2018 року, які містяться в матеріалах справи (а.с. 61-67).

Втім, незважаючи на намагання відповідача укласти договір оренди спірної земельної ділянки, станом на час розгляду справи, такий договір так і не було укладено.

Як вже було зазначено, позивач, в обґрунтування своїх вимог, посилається на положення статей статті 1212-1214 ЦК України.

Суд зазначає, що загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Отже, за змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи.

Викладене, у сукупності, свідчить про те, що сам по собі факт відсутності оформлення права на земельну ділянку, на якій розташований обєкт нерухомого майна відповідача у справі (користувача земельною ділянкою), не може бути підставою для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, оскільки право на користування земельною ділянкою в силу приписів ЦК України та ЗК України набувається в момент набуття права власності на будівлю, розташовану на цій земельній ділянці.

Отже, враховуючи положення статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, суд дійшов висновку про невідповідність обраного позивачем способу захисту його прав як власника спірних земельних ділянок, шляхом подання позовної заяви з підстав, визначених ст.ст. 1212-1214 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №922/1340/17 та від 16.03.2018 у справі №922/2661/16.

Згідно з ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В той же час, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 13 ЦК України встановлено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом д частини 1 статті 156 ЗК України, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Статтею 157 ЗК України встановлено, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами.

Отже, власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 ЗК України.

Таким чином, в даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача у правовідносинах, що склались між сторонами спору, є стягнення збитків.

При цьому, притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності. В той же час, складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб'єкт та об'єкт правопорушення, а також суб'єктивна та об'єктивна сторони.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутністю хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Проте, суд, встановивши, що належним способом захисту порушеного права позивача у правовідносинах, що склались між сторонами спору, є стягнення збитків, позбавлений можливості розглянути спір, змінивши предмет та підстави позову, оскільки це призведе до порушення основоположних принципів господарського судочинства, зокрема таких, як рівність учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін, у т.ч. щодо права відповідача спростувати докази, які мають значення для встановлення елементів правопорушення, зокрема, щодо вини у не оформленні права користування земельною ділянкою.

Аналогічна правова позиція викладена у вищевказаних Постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, 11, 13, 16, 22, 1212 - 1214 ЦК України, ст.ст. 24, 120, 156, 157 ЗК України, ст. 224 ГК України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судові рішення у справі набирають законної сили, відповідно до ст.ст. 241, 284 Господарського процесуального кодексу України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного господарського суду в установленому законом порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04.06.2018 року.

Суддя ОСОБА_4