ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2018р. Справа №914/605/18

місто Львів

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Вівад 09», смт. Романів, Житомирська область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова група «ТИСА», м. Львів

про стягнення 224 903, 96 грн.

Суддя Н.Мороз

При секретарі М.Бурак

Представники:

Від позивача: н/з

Від відповідача: н/з

Суть спору:

Позовну заяву подано товариством з обмеженою відповідальністю «Вівад 09», смт. Романів, Житомирська область до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова група «ТИСА», м. Львів про стягнення 224 903, 96 грн.

Ухвалою господарського суду від 23.04.2018р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду на 22.05.2018р.

22.05.2018р. розгляд справи відкладено з підстав, викладених у відповідній ухвалі.

В судове засідання 05.06.2018р. представник позивача не з’явився, причин неявки суду не повідомив. 01.06.2018р. через службу діловодства господарського суду подав довідку про стан заборгованості відповідача станом на 30.05.2018р.

Представник відповідача в судове засідання не з’явився, причин неявки суду не повідомив. 21.05.2019р. через службу діловодства господарського суду подав заяву №47/18 про визнання позову, згідно якої Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгова група «ТИСА» визнає позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вівад 09» та не заперечує проти його задоволення.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, створивши у відповідності ст. 13 ГПК України сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив:

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов”язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов”язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов”язку. Однією з підстав виникнення зобов”язань, згідно ст.11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

16.08.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вівад 09» (позивач, за договором – продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгова група «ТИСА» (відповідач, за договором – покупець) укладено договір поставки №29/17.

Відповідно до умов п.1.1 договору, продавець зобов’язується постачати та передавати у власність покупцю ламель дубову для мозаїчного паркету, надалі – товар, а покупець зобов’язується прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору.

Зобов’язання по постачанню товару вважаються виконаними з моменту його відвантаження та підписання представником покупця відповідних супровідних документів (п.3.3).

Датою відвантаження вважається дата оформлення видаткової накладної. Товар вважається переданим під повну відповідальність покупця з моменту оформлення видаткової накладної (п.3.4).

Покупець оплачує поставлений товар за ціною, передбаченою у специфікації, яка додається до даного договору та є його невід’ємною частиною (п.4.1).

Розрахунок з продавцем здійснюється не пізніш 10 банківських днів після дати фактичного відвантаження товару зі складу продавця (п.4.6).

На виконання взятих на себе зобов’язань позивачем поставлено відповідачу продукцію, що підтверджується видатковою накладною №597 від 21.09.2017р. на суму 255 312, 70 грн., підписаною сторонами та довіреністю №292 від 20.09.2017р. на отримання товару (в матеріалах справи).

Однак відповідач, в порушення умов договору, взяті на себе зобов’язання щодо оплати за поставлену продукцію у встановлений строк не виконав.

У відповідь на письмове звернення позивача №856 від 04.12.2017р. щодо погашення заборгованості, відповідачем згідно платіжного доручення №10825 від 21.12.2017р. частково погашено суму заборгованості у розмірі 55 312, 70 грн.

Відтак, з урахуванням здійсненої оплати станом на 31.12.2017р. заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова група «ТИСА» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Вівад 09» становила 200 000, 00 грн., що підтверджується актом звірки розрахунків, підписаним та скріпленим печатками сторін.

З метою досудового врегулювання спору, 21.02.2018р. позивачем на адресу відповідача надіслано претензію №1 з вимогою погасити суму основного боргу у розмірі 200 000, 00 грн., 24 26, 13 грн. – пені, 2 598, 00 грн. – 3% річних та 13 026, 14 грн. – інфляційних нарахувань.

У відповідь на вказану претензію відповідачем перераховано на рахунок позивача кошти у розмірі 25 000, 00 грн., згідно платіжного доручення №11328 від 13.03.2018р. (в матеріалах справи), внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість щодо оплати за поставлену продукцію на суму 175 000, 00 грн. Вказана сума підтверджується довідкою позивача про стан заборгованості відповідача від 30.05.2018р. №316 (в матеріалах справи).

Згідно ст. 525 ЦК України та ст. 193 ГК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов’язання повинні виконуватись належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст.599 ЦК України, зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За умовами ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 216 ГК України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування саме до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених законами та договором. При цьому, у відповідності до ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов’язання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

У відповідності до п.3 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 5.5 договору поставки, покупець за порушення строку оплати сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ України від вартості товару за кожен день прострочення.

Відтак, на підставі п. 5.5 договору, позивачем у зв’язку з невиконанням зобов’язань по оплаті за поставлений товар, нараховано відповідачу пеню у розмірі 29 783, 23 грн. за період з 03.10.2017р. по 19.03.2018р., згідно розрахунку, зазначеного в позовній заяві.

Відповідно до ч.2. ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз’яснено, сплата трьох процентів річних від простроченої суми не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

На підставі вищенаведеного, згідно розрахунку наведеного в позовній заяві, позивачем за прострочення виконання зобов’язання нараховано відповідачу 3% річних в розмірі 3 525, 41 грн. за період з 03.10.2017р. по 19.03.2018р. та інфляційні нарахування у розмірі 16 595, 32 грн. за період з 02.10.2017р. по 19.03.2018р.

Згідно Положення про порядок здійснення уповноваженими банками операцій за документарними акредитивами в розрахунках за зовнішньоекономічними операціями, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.09.2009 р. № 580, банківський день – робочий день, протягом якого банк здійснює банківські операції.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перевіривши період нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, з огляду на передбачений п.4.6 договору поставки строк оплати товару, судом встановлено, що право на нарахування пені, інфляційних та 3% річних виникло у позивача з 06.10.2017р. – наступного дня по закінченню 10 банківських днів з моменту оформлення видаткової накладної, а не з 03.10.2017р., як вказано позивачем у розрахунку.

Відтак, здійснивши перерахунок пені, інфляційних та 3% річних за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга-Закон» суд встановив, що пеня становить 29 258, 81 грн., 3% річних – 3 462, 46 грн., а інфляційні нарахування – 17 317, 42 грн., тобто розмір інфляційних втрат є більшими, ніж вказав позивач.

Однак, у відповідності до ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Відтак, задоволенню підлягає нарахована позивачем сума інфляційних нарахувань.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 191 ГПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв’язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз’яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Таким чином, станом на день прийняття рішення судом, заборгованість відповідача перед позивачем доведена матеріалами справи, визнана відповідачем та становить 175 000, 00 грн. – основного боргу, 29 258, 81 грн. – пені, 3 462, 46 грн. – 3% річних та 16 595, 32 грн. – інфляційних нарахувань. Доказів зворотнього суду не надано.

Згідно ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що відповідачем визнано позовні вимоги, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового засідання, відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-78, 86, 129, 191, 233, 236-238, 240, 241, 327 ГПК України, господарський суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова група «ТИСА», м. Львів, вул. Зелена, 115-Б () на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вівад 09», смт. Романів, Житомирська область, вул. Заводська, 26 () – 175 000, 00 грн. – основного боргу, 29 258, 81 грн. – пені, 3 462, 46 грн. – 3% річних, 16 595, 32 грн. – інфляційних нарахувань та 3 353, 09 грн. – судового збору.

3. В решті позовних вимог – відмовити.

Рішення складено 06.06.2018р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.