донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

04.06.2018 року справа №908/432/18

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: судді:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
без повідомлення учасників справи, розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ
на ухвалу Господарського суду Запорізької області
від16.03.2018 року
у справі№908/432/18 (суддя Смірнов О.Г.)
за заявою до проПублічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ Приватного підприємства "Меделіта", м. Бердянськ, Запорізька область видачу судового наказу

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 16.03.2018 року у справі №908/432/18 відмовлено у видачі судового наказу Публічному акціонерному товариству "Комерційний банк "Приватбанк" (далі за текстом ПАТ "КБ "Приватбанк") за вимогою про стягнення з Приватного підприємства "Меделіта" (далі за текстом ПП "Меделіта") заборгованості в розмірі 21309,83 грн.

Не погодившись з ухвалою, прийнятою господарським судом першої інстанції, до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось ПАТ "КБ "Приватбанк", в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 16.03.2018 року у справі №908/432/18 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити вимоги Банку про видачу судового наказу.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, заявник посилається на порушення судом першої інстанцій при винесенні оскаржуваної ухвали норм матеріального та процесуального права. Зазначає про такі порушення:

- судом не правильно застосовано п. 2 ч. 2 ст. 150 ГПК України, оскільки виходячи із приписів цієї норми позивач зобовязаний зазначати електронну адресу відповідача тільки у випадку якщо вона йому відома, натомість зазначений додатковий реквізит заяви не є обовязковим та Банку під час подання заяви був не відомий;

- не враховано, що особа, яка підписала заяву про видачу судового наказу є працівником Банку та діє на підставі відповідного трудового договору, відтак не має права отримувати поштову кореспонденцію поза межами свого робочого місця за адресою Банку, тому висновок суду першої інстанції про відсутність у заяві такого реквізиту як поштова адреса фізичної особи підписанта заяви, на думку апелянта є помилковим;

- до заяви про видачу судового наказу на підтвердження порушення зобовязання зі сторони боржника було долучено належні докази, а саме: виписка по рахунку боржника та розрахунок заборгованості, який зроблений на підставі зазначеної виписки по рахунку та адаптований для візуального відображення способу нарахування заборгованості, строку нарахування заборгованості, інформації щодо розміру заборгованості та її складу;

- також апелянт вважає можливим заявляти до стягнення неустойку у заяві про видачу судового наказу, оскільки неустойка (пеня) передбачена умовами договору банківського обслуговування і нараховується клієнту у випадку порушення ним будь-якого зобовязання; також на переконання апелянта, ст. 148 ГПК України не обмежує право стягувача стягнути за судовим наказои лише заборгованість за основним боргом та не забороняє стягнення неустойки (пені).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2018 року для розгляду апеляційної скарги ПАТ "КБ "Приватбанк" сформовано колегію суддів, яку визначено у наступному складі: ОСОБА_1 головуючий (суддя-доповідач), судді Геза Т.Д., Дучал Н.М.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 14.05.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі №908/432/18; встановлено сторонам строк для подання відзиву до 29.05.2018 року.

Однак, у встановлений судом строк від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Межі перегляду справи в апеляційній інстанції, згідно ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України, полягають в тому, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, правильність застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду встановила настпне.

14.03.2018 року ПАТ "КБ "Приватбанк" звернулось до Господарського суду Запорізької області з заявою про видачу судового наказу за вимогами до ПП "Меделіта" про стягнення боргу за договором банківського обслуговування б/н від 28.01.2014 року (станом на 15.02.2018р.) в сумі 21309,83 грн., з якого 3574,83 грн. заборгованість за кредитом; 6521,39 грн. по відсотках за користування кредитом за період з 05.05.2014 по 15.02.2018; 3678,96 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом за період з 10.02.2015 року по 15.02.2018 року; 7534,65 грн. сума пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за договором за період з 03.06.2014 року по 15.02.2018 року.

Розглянувши подану заяву з доданими до неї матеріалами, суд першої інстанції дійшов висновку, що така заява задоволенню в порядку розділу ІІ ГПК України не підлягає, а тому відмовив у видачі наказу.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.ст. 147 - 149 ГПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень. Судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір. Заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для подання позовної заяви.

Статтею 150 ГПК України наведено вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу, згідно з якими заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником. У заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника;

3) ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред'явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Якщо заяву подано в електронній формі до боржника, який має зареєстровану офіційну електронну адресу, заявник в подальшому повинен подавати будь-які процесуальні та інші документи, пов'язані з розглядом його заяви, виключно в електронній формі.

За доводами апеляційної скарги слідує, що між сторонами укладено договір банківського обслуговування б/н від 28.01.2014 року, умови якого виконано Банком належним чином, позичальнику надано кредитні кошти, якими він користувався, але при цьому він не виконував свої грошові зобов'язання з повернення кредитних коштів з урахуванням процентів за їх користання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявником не надано належних та допустимих доказів видачі боржнику коштів за договором банківського обслуговування б/н від 28.01.2014 року та зазначає, що такі документи, як письмова заява від 28.01.2014 року за підписом директора ПП "Меделіта" про відкриття банківського рахунку, "Умови та правила надання банківських послуг" та "ОСОБА_2 банку" не підтверджують наявність у ПП "Меделіта" заборгованості перед Банком станом на 15.02.2018 року саме в сумі в сумі 21309,83 грн., з якого 3574,83 грн. заборгованість за кредитом; 6521,39 грн. по відсотках; 3678,96 грн. заборгованості по комісії та 7534,65 грн. - пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Отже, судова колегія зазначає, що вказані документи лише складають договір банківського обслуговування б/н від 28.01.2014 року, але не підтверджують наявність боргу перед Банком.

Колегією суддів досліджено надану заявником довідку ПАТ "КБ "Приватбанк" (вих.№08.7.0.0.0/46 від 26.02.2018р.) про встановлення ліміту по поточному рахунку боржника №9340, та встановлено, що вказаний доказ підтверджує лише розмір ліміту кредитних коштів, проте не свідчить ані про наявність боргу, ані про періоди прострочення.

Крім того, розрахунок заборгованості за договором б/н від 28.01.2014 року станом на 15.02.2018 року не є документом, що підтверджує наявність у ПП "Меделіта" заборгованості перед ПАТ "КБ "Приватбанк", а є за своїм юридичним значенням лише односторонніми арифметичним розрахунком працівників Банку, який не відображає фактичних і правових підстав для стягнення відповідних сум.

Більш того, банківська виписка по поточному рахунку №9340 за період з 17.07.2014 року по 26.02.2018 року, відкритого на підставі письмової заяви ПП "Меделіта" від 28.01.2014 року, свідчить про: винос сум кредиту 3574,83 грн. на прострочення; здійснення часткового погашення боржником суми кредиту, відсотків, пені за договором, а також поповнення рахунку. При цьому, у виписці відсутній облік вказаної у заяві Банку заборгованості як простроченої. Вихідний залишок по поточному рахунку №9340 станом на 26.02.2018 року є нульовим, отже надана банківська виписка не підтверджує наявність будь-якої заборгованості у боржника станом на 26.02.2018 року.

Разом з тим, Банком ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не було надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76 - 79 ГПК України на підтвердження дати отримання позичальником вказаних у заяві суми коштів, отримання ним будь-яких інших грошових сум до 17.07.2014 року (договір укладено 28.01.2014 року), доказів сплати Банку платежів у період з моменту укладення договору і до 17.07.2014 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність заборгованості у боржника перед заявником, а також не приймає до уваги аргументи скаржника, що ПАТ "КБ "Приватбанк" було підтверджено розмір заборгованості.

Що стосується посилання апелянта на можливість звернення із заявою про видачу судового наказу по пені, яка є заборгованістю за договором банківського обслуговування, судова колегія їх відхиляє за безпідставністю та зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 152 ГПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст. 148 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 148 ГПК України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Грошовим, за змістом ст.ст. 524, 533 - 535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, за яким праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу приписів ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Нормами ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Отже, пеня за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а являється видом штрафних санкцій, яку сторона зобовязання сплачує у разі невиконання/неналежного виконання зобовязань та у випадку, якщо відповідальність у вигляді пені була передбачена договором.

Відтак, пеня не є заборгованістю за договором, а являється штрафною санкцією, вимоги про сплату пені у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань.

На підставі викладеного судова колегія дійшла висновку, що оскільки стягнення пені є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, правовим наслідком порушення зобов'язання у разі прострочення його виконання, а також враховуючи можливість стягнення неоспорюваної заборгованості в порядку наказного провадження, вимоги про стягнення пені - не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.

Вказане вище спростовує доводи апеляційної скарги про те, що вимога про стягнення пені є вимогою про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій формі, у зв'язку з чим за вимогами по пені може бути виданий судовий наказ.

Заявник не надав доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги щодо видачі судового наказу, а за відсутності належного обґрунтування заявлених вимог разом з переліком відповідних доказів, що мають бути додані заявником до заяви про видачу судового наказу, в тому числі банківських виписок по рахунку боржника, на яких обліковуються прострочена заборгованість по тілу кредиту, відсотках та комісії за користування кредитом, суд позбавлений можливості встановити законність виданого ним наказу.

Відповідно до п.п. 1 та 8 ч. 1 ст. 152 ГПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заяву подано з порушенням вимог ст. 150 цього Кодексу; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Таким чином, заявником при поданні до місцевого господарського суду заяви про видачу судового наказу не було дотримано вимоги п. 5 ч. 2 та п. 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України, оскільки із поданої заяви та документів не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, у зв'язку з чим судом першої інстанції було правомірно відмовлено у видачі судового наказу.

Водночас, аналізуючи положення п. 2 ч. 2 ст. 150 ГПК України, судова колегія вважає за необхідне погодитись з доводами скаржника щодо відсутності у стягувача необхідності зазначати у заяві про видачу судового наказу електронну адресу боржника, оскільки зазначена вимога не є обовязковою, такий реквізит зазначається тільки у разі, якщо він відомий заявнику, а в іншому випадку не є необхідним, але зазначена підстава в сукупності з усіми іншими не вплинуло на цілком правильне рішення про відмову у видачі судового наказу.

Що стосується відсутності у заяві адреси представника Банку визначення якої, за твердженням скаржника, не є необхідним, оскільки адреса міститься у довіреності, то судова колегія вважає, що зазначений реквізит у заяві про видачу судового наказу є обовязковим в силу вимог п. 3 ч. 2 ст. 150 ГПК України. При цьому, зазначеною нормою не визначається в якому саме виді представництва (на підставі якого документу) працівник Банку заявника повинен виконувати свої повноваження, натомість чітко визначено якщо заява подається представником, то в ній повинно бути вказано його (представника) місце проживання. Але заявнику потрібно було зазначити про відсутність адреси представника. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині також не знайшли свого підтвердження та не впливають на правильність оскаржуваної у справі ухвали.

Колегія суддів звертає увагу заявника на положення ч. 1 ст. 153 ГПК України, про що також було вірно розяснено судом першої інстанції, в яких закріплено, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п. 1 та 8 ч. 1 ст. 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Твердження заявника апеляційної скарги про порушення і неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження, у звязку із чим підстав для скасування законної та обґрунтованої ухвали Господарського суду Запорізької області від 16.03.2018 року у справі №908/432/18 суд апеляційної інстанції не вбачає.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судововий збір за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника у звязку із залишенням апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 129, 255, 269, 270, 271, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 16.03.2018 року у справі №908/432/18 - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 16.03.2018 року у справі №908/432/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий суддя Н.О. Мартюхіна

Судді Т.Д. Геза

ОСОБА_3

(Повний текст постанови складено 04.06.2018 року).