РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.05.2018Справа № 914/2081/17
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М. за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

За позовомПублічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
ДоПублічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого структурного підрозділу «Львівське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»
Простягнення 744 308,56 грн
Представники сторін:

від позивача: Чеботарьова І.Г. - по дов.

від відповідача: Ковба В.П. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляді господарського суду Львівської області перебувала справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого структурного підрозділу «Львівське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 744 308,56 грн.

Позовні вимоги вмотивовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання по договору купівлі-продажу природного газу, а саме здійснення оплати за переданий природний газ із порушенням визначених сторонами строків. У зв'язку із чим позивач звернувся до суду про стягнення з відповідача нарахованої пені, 3 % річних та інфляційних втрат у загальній сумі 744 308,56 грн.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 13.10.2017р. порушено провадження у справі № 914/2081/17 та призначено її до розгляду на 23.10.2017р.

Ухвалою господарського суду Львівської області справу № 914/2081/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого структурного підрозділу «Львівське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 744 308,56 грн. передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва відповідно до ст.17 Господарського процесуального кодексу України.

26.12.2017 р. до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №914/2081/17.

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2017р., справу № 914/2081/17 передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою від 02.01.2018р. справа №914/2081/17 прийнята до свого провадження суддею Спичаком О.М., постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 29.01.2018р.

У судовому засіданні 29.01.2018р. судом розглянуто та задоволено клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи; відкладено судове засідання на 19.02.2018р.

У судовому засіданні 19.02.2018р. представником відповідача будо підтримано подане через відділ діловодства суду клопотання про направлення справи за підсудністю.

Вказане клопотання було розглянуто та залишено судом без задоволення з урахуванням приписів ч.6 ст.31 Господарського процесуального кодексу України стосовно недопустимості спорів між судами щодо підсудності.

Під час розгляду спору у підготовчому засіданні 19.02.2018р. судом було розглянуто та задоволено клопотання відповідача про витребування доказів.

19.02.2018р. судом постановлено продовжити строк підготовчого провадження на 30 календарних днів та відкладено підготовче засідання на 19.03.2018р.

19.03.2018р. судом відкладено підготовче засідання на 30.03.2018р.

Враховуючи те, що суддя Спичак О.М. починаючи з 29.03.2018р. по 09.04.2018р. перебував на лікарняному, з 10.04.2018р. по 12.04.2018р. знаходився у відпустці, а 13.04.2018р. перебував у відрядженні, ухвалою від 17.04.2018р. судом було призначено підготовче засідання на 27.04.2018р.

27.04.2018р. судом було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті на 29.05.2018р.

Представником позивача у судовому засіданні було в повному обсязі підтримано позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

В судовому засіданні 29.05.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

30.12.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Державним територіально-галузевим об'єднанням «Львівська залізниця» (покупець) було укладено договір №2608/15-БО-21 купівлі-продажу природного газу, відповідно до 1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015р. природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 договору №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р. газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Продавець передає покупцеві з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. газ обсягом до 763 тис.куб.м, в тому числі, по місяцях кварталів (п.2.1 договору №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р.).

За умовами п.3.1 укладеного між сторонами правочину продавець передає газ в пунктах приймання-передачі на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом прийому-передачі газу (п.3.3 договору №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р.).

Згідно п.5.1 договору №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р. ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування встановлюються уповноваженим державою Україна органом.

У п.5.2 вказаного правочину зазначено, що ціна за 1000 куб.м газу становить 5 900 грн. без урахування податку на додатку вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%; податок на додану вартість за ставкою - 20%. Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 366,70 грн., крім того, податок на додану вартість 73,34 грн., всього податок на додану вартість - 440,04 грн. До сплати за 1000 куб.м природного газу - 6384,70 грн., крім того, податок на додану вартість - 20% - 1276,94 грн., всього з податком на додану вартість - 7661,64 грн.

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки (п.6.1 договору №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р.).

Пунктом 11 вказаного договору передбачено, що останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р., як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з купівлі-продажу природного газу.

Додатковими угодами №1 від 27.02.2015р., №2 від 10.03.2015р., №3 від 15.04.2015р., №4 від 15.05.2015р., №5 від 30.06.2015р., №6 від 20.07.2015р., №6/1 від 30.07.2015р., №7 від 15.10.2015р., №8 від 22.10.2015р., №9 від 02.11.2015р., №10 від 25.11.2015р., №11 від 21.12.2015р. до договору №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р. вносились зміни, зокрема, в частині визначення вартості природного газу.

Додатковою угодою №11 від 21.12.2015р. до договору №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р. у зв'язку з реорганізацією Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» і утворенням Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яке є правонаступником майна, всіх прав та обов'язків Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», сторонами погоджено замінити покупця на Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Наразі, за твердженнями позивача, на виконання умов договору №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р. Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» було передано у період з січня по грудень 2015р. у власність Державного територіально-галузевогооб'єднання «Львівська залізниця» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця») природний газ на загальну суму 4 950 554,27 грн., про що сторонами було складено та підписано акти приймання-передачі природного газу. Вказані акти підписано представником обох сторін та скріплено печатками суб'єктів господарювання. Відповідачем протягом розгляду справи обставини отримання товару на вказану вище суму не заперечувались.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Судом вказувалось, що згідно п.6.1 договору №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р. оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки.

Додатковою угодою №6/1 від 30.07.2015р. сторонами досягнуто згоди щодо включення до ст.6 договору №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р. п.6.3, згідно якого за наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець зараховує кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості. Кошти, що надійшли від покупця, будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором.

Додатковою угодою №9 від 02.11.2015р. контрагенти погодили внести зміни до п.6.3 та виклали його в наступній редакції: « 6.3 Оплата за газ здійснюється покупцем на поточний рахунок продавця з урахуванням вимог статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» та зараховується як оплата за газ, поставлений продавцем покупцю в порядку, визначеному нормами чинного законодавства. Сторони погоджуються, що при перерахуванні коштів в призначенні платежу посилання на номер договору є обов'язковим. У разі якщо оплата за газ здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання покупця і на нього надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу, покупець зобов'язується здійснити будь-які дії в межах чинного законодавства для виконання п.6.1 цього договору.».

Отже, з огляду на умови укладеного між сторонами правочину, враховуючи вищевикладені вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку, що строк проведення покупцем розрахунку за природний газ, отриманий у період з січня по грудень 2015р., у межах договору №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р., настав.

Проте, за твердженнями позивача, покупцем було внесено оплату за поставлений у січні-грудні 2015р. природний газ з порушенням строків, які визначенні умовами договору №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р., що і стало підставою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат й звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилався на безпідставне неврахування позивачем частини здійснених покупцем оплат, що мало наслідком здійснення невірного розрахунку заявлених до стягнення сум. Крім того, вказаним учасником судового процесу заявлено про зменшення розміру пені на підставі ст.551 Цивільного кодексу України та ст.233 Господарського кодексу України.

Наразі, твердження відповідача стосовно безпідставного неврахування позивачем оплати за січень 2015р. суд до уваги не приймає з урахуванням наступного.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Проте, представлені відповідачем в обґрунтування своїх заперечень по справі платіжні доручення №465 від 09.02.2015р. на суму 500 000 грн., №471 від 11.02.2015р., №446 від 29.01.2015р. на суму 495 793,48 грн., №474 від 12.02.2015р. на суму 237 000 грн. суд до уваги не приймає в якості належних та допустимих доказів, які б вказували на внесення продавцем оплати за природний газ в межах договору №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р., оскільки у призначенні платежу вказаних платіжних документів вказано оплату за договором №1462/14/БО-Л/БМЕС-14230/НЮ від 27.12.2013р., правові наслідки неналежного виконання умов якого не є предметом спірних в межах розглядуваної справи правовідносин.

Тобто, у даному випадку суд вказує, що посилання відповідача на означені вище платіжні документи ніяким чином не спростовують тверджень позивача стосовно порушення покупцем умов договору №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р. в частині оплати природного газу за вартістю та у строки, що обумовлені вказаним правочином.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно п.7.2 договору №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р. у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Наразі, з огляду на порушення покупцем строків оплати поставленого продавцем у січні-грудні 2015р. природний газ, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню на загальну суму 340 009,95 грн.

Здійснивши перевірку наведеного заявником розрахунку, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а позовні вимоги в частині стягнення з відповідача неустойки обґрунтованими.

Одночасно, як зазначалось вище, у відзиві відповідач просив суд на підставі ст.551 Цивільного кодексу України та ст.233 Господарського кодексу України зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого структурного підрозділу «Львівське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Проте, за висновками суду, заява відповідача про зменшення пені є такою, що позбавлена належного доказового обґрунтування, а отже, задоволенню не підлягає. При цьому, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст.233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За приписами ч.4 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Наразі, відповідачем фактично обґрунтовано свою правову позицію стосовно наявності підстав для зменшення неустойки скрутним майновим станом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Слід зауважити, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Суд зазначає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін, що і було здійснено судами в даній справі.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно з ст.3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об'єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання). Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.05.2018р. по справі №908/1453/14.

Проте, всупереч наведеного наявності виняткових обставин для зменшення розміру неустойки відповідачем не наведено.

До того ж, судом також враховано, що Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» було створено з метою сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей економіки України, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтогазового комплексу, повнішого задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах Указом № 151/98 від 25.02.1998р. Президента України.

Крім того, суд зазначає, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У ст.11 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-08 від 19.10.1973р. Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов'язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина Козлова Дмитра Олександровича щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що зобов'язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Отже, враховуючи правову позицію Верховного Суду, принципи добросовісності та справедливості, приймаючи до уваги мету створення та завдання Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», зважаючи на майнові інтереси обох контрагентів за договором №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р., суд не вбачає виключних та достатніх підстав для зменшення неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на порушення відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором №2608/15-БО-21 від 30.12.2014р. позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в сумі 17 569,53 грн. та інфляційні втрати в сумі 386 729,08 грн.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку 3% річних, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Одночасно, розрахунок інфляційних втрат містить арифметичні помилки та помилки у визначенні сукупного індексу інфляції, який підлягав застосуванню. Після здійснення перерахунку, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 267 904,89 грн.

При цьому, надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення означеної статті повністю узгоджуються з приписами ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб п продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03689, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) в особі Виробничого структурного підрозділу «Львівське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Гоголя, 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, будинок 6, ) 340 009,95 грн пені, 17 569,53 грн три відсотки річних, 267 904,89 грн. інфляційних нарахувань та судовий збір у розмірі 9 382,27 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Згідно ч.1 ст.256 та п.п. 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 07.06.2018р.

Суддя Спичак О.М.