РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.05.2018Справа № 910/5444/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., при секретарі судового засідання Мартинюк М.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Теміртранс-Захід" (89600, Закарпатська обл., місто Мукачеве, ВУЛИЦЯ ПУШКІНА, будинок 24, корпус А)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (04070, м. Київ, ВУЛИЦЯ БОРИЧІВ ТІК, будинок 35)

про стягнення 774 029,57 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Князь С.С. - за довіреністю від 03.03.2018 року;

від відповідача: Гурська Н.П. - за довіреністю від 19.05.2017 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Теміртранс-Захід" звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" про стягнення 774 029,57 грн., з яких сума основного боргу - 500 000 ,00 грн., неустойка - 187 841,51 грн., інфляційні втрати - 69 500,00 грн., 3% річних - 16 688,06 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що 13.01.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Петрол-Парк", нова назва - Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі", (Далі - відповідач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Теміртранс-Захід" (Далі - позивач, покупець) укладено Договір поставки нафтопродуктів №П-01-64 (Далі - Договір) за умовами якого постачальник взяв на себе обов'язок передати, а покупець прийняти й оплатити нафтопродукти (Далі - товар), в кількості, асортименті, за цінами, в строки, відповідно до умов договору, додатків та/або рахунків та/або видаткових накладних, що є невід'ємними частинами цього договору.

Також позивач зазначав, що положеннями Договору сторони погодили, те що постачальник зобов'язується здійснити поставку товару протягом 3-х календарних днів з моменту отримання 100% попередньої оплати партії товару, якщо інше не передбачено умовами договору (додатком або рахунком) до даного договору. В порушення вимог Договору поставки відповідач не здійснив поставку товару та не повернув авансовий платіж у сумі 500 000, 00 грн. у зв'язку із не поставкою товару, отже позивач просив місцевий господарський суд стягнути з відповідача суму попередньої оплати товару на підставі ч. 2, ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України та застосувати до відповідача відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2017, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 07.02.2018 року рішення господарського суду міста Києва від 30.05.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 у справі №910/5444/17 скасовано; справу №922/1073/17 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

22.02.2018 року до канцелярії Господарського суду міста Києва від Верховного Суду надішли матеріали справи №910/5444/17.

За наслідками проведення повторного автоматизованого розподілу судових справ (розпорядження керівника апарату Кривенко О.М. від 22.02.2018 року №05-23/156) справу №910/5444/17 розподілено для розгляду на суддю Якименко М.М.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017р. №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Відповідно до пункту 9 частини 1 розділу XI перехідних положень Господарського процесуального кодексу України в новій редакції від 15.12.2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, оскільки провадження у справі № 910/5444/17 було порушене до набрання чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України, суд здійснює розгляд даної справи за правилами, які діють після набрання чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2018 року прийняти справу №910/5444/17 до свого провадження; постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження; Підготовче засідання у справі призначити на 21.03.2018 року.

14.03.2018 року через канцелярію суду представник позивача подав письмові пояснення до позовної зави.

21.03.2018 року через канцелярію суду представник відповідача подав відзив на позовну заву.

В судовому засіданні 21.03.2018 року відкладено розгляд справи на 24.04.2018 року.

11.04.2018 року через канцелярію суду представник позивача подав відповідь на відзив відповідача на позовну заву.

24.04.2018 року через канцелярію суду представник відповідача подав доповнення до відзиву на позовну заву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2018 року підготовче провадження у справі 910/5444/17 закрито; розгляд справи по суті призначено на 16.05.2018 року.

В судовому засіданні 16.05.2018 року представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача позивні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 16.05.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.01.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Петрол-Парк» (нова назва - Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі"; далі по тексту - відповідач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Теміртранс-Захід» (далі по тексту - позивач, покупець) укладено Договір поставки нафтопродуктів №П-01-64 (далі по тексту - Договір).

Пунктом 4.3 Договору сторони погодили, що вартість кожної окремої партії товару, яка визначається постачальником в рахунках та видаткових накладних. Рахунок направляється постачальником електронною поштою на адресу покупця, зазначену в реквізитах до договору. Умови поставки (асортимент, кількість, ціна, місце і спосіб поставки, строки оплати та поставки та інші), зазначені в кожному окремому рахунку, виставленому постачальником до оплати покупцеві, вважаються узгодженими в момент оплати такого рахунку (повністю або частково), або прийняття покупцем відповідної партії товару згідно умов поставки (п. 4.5 Договору).

Відповідно до п. 5.5 Договору постачальник зобов'язується здійснити поставку товару протягом 3-х календарних днів з моменту отримання 100% попередньої оплати партії товару, якщо інше не передбачено умовами договору (додатком або рахунком) до даного договору.

Згідно з п. 7.1. Договору покупець зобов'язується оплатити товар на умовах 100% попередньої оплати партії товару протягом одного банківського дня з моменту отримання рахунку, якщо інше не передбачено сторонами умовами договору та додатків до нього. У випадку якщо товар було поставлено покупцю без попередньої оплати його вартості, покупець зобов'язаний сплатити постачальнику вартість товару протягом 3 банківських днів з моменту його отримання.

На виконання умов Договору відповідачем виставлено позивачу рахунок на оплату №3 від 13.01.2016 товару: бензин А-92 Євро вид І код за УКТ ЗЕД у кількості 55 тон, загальною вартістю з ПДВ - 1 046 650,00 грн., станція поставки - Коростень, у якому зазначено додаткові умови, а саме: попередня оплата 100% вартості товару, термін поставки - 5 днів після 100% попередньої оплати, СРТ - нафтобаза Склад ГСМ ЖД Коростень ж/д станція Коростень, транспортування входить в ціну товару.

14.01.2016 року позивач перерахував на рахунок відповідача 500 000,00 грн. в якості оплати за бензин згідно рахунку №3 від 13.01.2016, що підтверджується платіжним дорученням №12 від 14.01.2016.

19.01.2016 року позивач, після спливу п'ятиденного строку на поставку товару, звернувся до відповідача з листом вих. №23-16, зазначивши, що станом 19.01.2016 останнім не надано інформації щодо місця дислокації товару та номерів вагоно-цистерн для подальшого транспортування. У цьому ж листі позивач повідомив відповідача про те, що у разі відсутності у постачальника товару Товариство з обмеженою відповідальністю "Теміртранс-Захід" буде змушене відмовитись від поставки товару, у зв'язку із її невиконанням, просив відповідача або повідомити позивачу інформацію щодо наявності у постачальника товару, або повернути перераховані 500 000, грн. авансового платежу.

Відповідач листом №5 від 21.01.2016 року, у відповідь на лист позивача вих. №23-16, зазначив про неможливість вчасно поставити товар та у цьому ж листі зобов'язався повернути авансовий платіж у строк не пізніше 28.01.2016 року.

В матеріалах справи міститься претензія позивача №23-16 від 04.07.2016 року, направлена на адресу відповідача, щодо повернення авансового платежу у розмірі 500 000,00 грн. протягом 2 банківських днів з дня отримання даної претензії. Доказів повернення вказаної суми відповідачем матеріали справи не містять.

Відповідно до акту-звіряння взаємних розрахунків за період 01.01.2016-29.01.2016 (належним чином завірена копія міститься в матеріалах справи) відповідач визнав перед позивачем заборгованість на суму 500 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що в порушення умов Договору відповідач не здійснив поставку товару та не повернув авансовий платіж у сумі 500 000,00 грн. у зв'язку із не поставкою товару, в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача вищевказану суму.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Частина 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч. 1, ч. 4 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтями 525, 526 ЦК України унормовано, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондує з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Приписами ст. 610 ЦК України унормовано, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Законом України ,,Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97- ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення ЄСПЛ у справах "Брумареску проти Румунії" (п. 74), "Пономарьов проти України" (п. 43), "Агрокомплекс проти України" (п. 166).

В статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини зазначає, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов'язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення Суду у справі Олюджіч проти Хорватії, №22330/05, від 05.02.2009).

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Суду у справах Мала проти України, №4436/07, від 03.07.2014, Богатова проти України, №5231/04, від 07.10.2010).

Згідно з практикою Європейського суду, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення Суду у справі Мала проти України, №4436/07, від 03.07.2014).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення Суду у справі Гірвісаарі проти Фінляндії, № 49684/99, від 27.09.2001).

Суд звертає увагу на визначені у ст. 205, ст. 207 ЦК України приписи, за якими правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі і сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, у листах телеграмах, якими обмінялися сторони. Також, суд звертає увага на п.2.1 договору, у якому визначено, що кожен додаток є окремим правочином, укладеним у рамках договору, який не скасовує і не припиняє дію попередніх додатків ні в цілому, ні в частині, якщо тільки в ньому не зазначено інше.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов до висновку, що у своїх листах про неможливість поставки товару, відповідачем, фактично вчинено односторонній правочин щодо зобов'язання повернення попередньої оплати за непоставлений товар в сумі 500 000,00 грн., що дає підстави позивачу для повернення такої суми на підставі ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 ЦК України).

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на вказівки викладені в постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №910/5444/17, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 500 000,00 грн. (суми основного боргу) нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Суд звертає увагу, що відповідачем порушено зобов'язання з повернення суми попередньої оплати за непоставлений товар в сумі 500 000,00 грн., яке виникло у відповідача на підставі одностороннього правочину (листи відповідача про неможливість поставки товару та повернення суми попередньої оплати) щодо зобов'язання повернення попередньої оплати за непоставлений товар в сумі 500 000,00 грн., однак не порушено умов Договору в частині поставки товару, момент виконання якого передбачений пунктом 5.5. Договору та рахунком на оплату товару №3 від 13.01.2016 року.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки в розмірі 187 841,51 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 8.3. Договору за прострочення поставки Товару Постачальник оплачує Покупцю виключну неустойку в розмірі облікової ставки НБУ (на період нарахування) від вартості непоставленого Товару за кожен день прострочення.

Згідно з п. 5.5 Договору постачальник зобов'язується здійснити поставку товару протягом 3-х календарних днів з моменту отримання 100% попередньої оплати партії товару, якщо інше не передбачено умовами договору (додатком або рахунком) до даного договору.

З системного аналізу пунктів 5.5., 8.3. Договору та ч. 1 ст. 530 ЦК України суд дійшов до висновку, що обов'язок відповідача з поставки товару протягом 5-х календарних днів (рахунок на оплату товару №3 від 13.01.2016 року) виникає з моменту отримання 100% попередньої оплати партії товару, а так як позивачем не внесено 100% попередньої оплати партії товару то у відповідача відсутній обов'язок з його поставки, а тому позовні вимоги про стягнення неустойки не підлягають задоволенню.

Також суд звертає увагу, що застосування санкцій до відповідача в частині стягнення пені можливе лише в зв'язку з порушенням ним грошового зобов'язання, а повернення суми попередньої оплати не є грошовим зобов'язанням (аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 01.07.2017 року №3-537гс15).

Окрім того позивач, керуючись статтями 693, 536, 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь: 16 688,06 грн. (3% річних) та 69 500,00 грн. (інфляційних втрат).

Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання.

Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар (аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 01.07.2017 року №3-537гс15).

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України, в зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення 16 688,06 грн. (3% річних) та 69 500,00 грн. (інфляційних втрат) не підлягають задоволенню.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною 3 статті 693 ЦК України, згідно з якою на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

Судом встановлено, що умовами Договору розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачено, а застосування до ст. 536 ЦК України як аналгію аналогію ст. 625 ЦК України для розрахунку процентів за користування чужими грошовими коштами, не являється коректною, так як даною статтею передбачено стягнення 3% річних за порушення саме грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» (04070, м. Київ, ВУЛИЦЯ БОРИЧІВ ТІК, будинок 35; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Теміртранс-Захід» (89600, Закарпатська обл., місто Мукачеве, ВУЛИЦЯ ПУШКІНА, будинок 24, корпус А; ) 500 000 (п'ятсот тисяч) грн. 00 коп. - суми основного боргу, 7 500 (сім тисяч п'ятсот) грн. - судового збору.

3. В решті задоволення позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 Господарського процесуального кодексу України)

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» та ст. 256 Господарського процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 06.06.2018 року.