ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року м. ОдесаСправа № 5017/3706/2012
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Богатиря К.В., Лашина В.В.
секретар судового засідання Чеголя Є.О.

За участю представників учасників справи:
від Міністерства оборони України - Добров Ю.І. за довіреністю;
від Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району - Турченко О.В. за довіреністю;
від Кабінету Міністрів України - Ківало Л.В. за довіреністю;
від прокуратури Свентицький І.С. за посвідченням.
Інші представники учасників справи у судове засідання не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги
Тарутинської районної державної адміністрації і Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області
на рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2017 р. (суддя Степанова Л.В.) вступну та резолютивну частини якого проголошено у судовому засіданні об 11:16 у м. Одесі, просп. Шевченка, 29. Повний текст складено 10.11.2017
у справі №5017/3706/2012
за позовом Заступника Білгород-Дністровського прокурора з нагляду законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району
до 1. Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Мазур-Юг"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів: Кабінету Міністрів України, Оперативного командування Південь
про визнання недійсними договорів оренди землі та витребування земельних ділянок,
та за зустрічним позовом Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області
до 1. Міністерства оборони України,
2. Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району
про визнання припиненим права постійного користування

ВСТАНОВИВ
У грудні 2012 заступник Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області (далі по тексту -Тарутинська РДА) та Товариства з обмеженою відповідальністю (далі по тексту -ТОВ) „Мазур-Юг, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, про визнання недійсними двох договорів оренди землі, укладених 28.12.2007 Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області з ТОВ „Мазур-Юг щодо об`єктів оренди земельних ділянок площею по 50 га кожна, також їх витребування від ТОВ „Мазур-Юг та зобов`язання повернути Міністерству оборони України зі складенням акту прийому-передачі зазначених земельних ділянок загальною площею 100 га та вартістю 329 560 грн.
В обґрунтування вимог позивач послався на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012р., якою скасовано розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області "Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону" від 05.05.2005р. та п.1 Розпорядження від 14.12.2005р. № 386/А-2005 "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями" як такі, що не відповідають вимогам закону. Даними розпорядженнями Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області припинено право користування земельною ділянкою площею 23253,17 га, на якій розташовано земельні ділянки щодо яких укладено оспорювані договори оренди з ТОВ „Мазур-Юг" і яка надавалась в користування ВЧ НОМЕР_1 для організації загальновійськового полігону і розташована на території Веселодолинської сільської ради та переведено її до остаточного вирішення земельних суперечок в землі запасу Веселодолинської сільської ради. Прокурор вважає, що Тарутинська районна державна адміністрація Одеської області укладаючи спірні договори оренди землі не мала жодних повноважень на володіння, користування та розпорядження земельними ділянками та розпоряджалась самовільно і незаконно землями оборони, всупереч вимогам Закону України "Про оренду землі" та Земельного кодексу України.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.06.2014 року залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.06.2015р. позовну заяву Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району задоволено повністю.
При цьому, ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 19.03.2015 р. на підставі ст. 27 ГПК України до участі у даній справі був залучений Кабінет Міністрів України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів.
Постановою Вищого господарського суду України від 16.09.2015 р. рішення та постанова по даній справі були скасовані, а справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду у зв`язку порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.
Згідно з ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.12.2015р. оперативне командування „Південь було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів.
Під час нового розгляду спору до суду першої інстанції надійшла зустрічна позовна заява Тарутинської районної державної адміністрації до Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району про визнання припиненим права постійного користування Одеським військовим округом земельною ділянкою колишнього Тарутинського полігону з 01.01.1998 р. Вказана зустрічна позовна заява була прийнята до сумісного розгляду із первісним позовом прокурора згідно з ухвалою від 04.02.2016 р.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.05.2016 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 22.12.2016, позовну заяву Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району задоволено повністю: визнано недійсним договір оренди № б/н від 28.12.2007р., укладений між Тарутинською РДА Одеської області та ТОВ „Мазур-Юг, зареєстрований у Тарутинському районому відділі Одеської регіональної філії ДП „Центр ДЗК 05.02.2008р. за №02; визнано недійсним договір оренди № б/н від 28.12.2007р., укладений між Тарутинською РДА Одеської області та ТОВ „Мазур-Юг , зареєстрований у Тарутинському районому відділі Одеської регіональної філії ДП „Центр ДЗК 05.02.2008р. за №03; витребувано у ТОВ „Мазур-Юг та зобов`язано повернути Міністерству оборони України складанням акту приймання-передачі земельні ділянки загальною площею 100,00 га , вартістю 329560грн, передані Тарутинською РДА Одеської області за договорами оренди від 28.12.2007; крім того стягнуто з ТОВ „Мазур-Юг на користь Державного бюджету судовий збір у сумі 6036,10 грн. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2017 рішення господарського суду Одеської області від 25.05.2016 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 року у справі №5017/3706/2012 скасовано, справу №5017/3706/2012 направлено на новий розгляд до господарського суду Одеської області.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.11.2017 первісний позов Заступника Білгород Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Білгород Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району задоволено у повному обсязі, визнано недійсним договір оренди землі №б/н від 28.12.2007 р., визнано недійсним договір оренди землі №б/н від 28.12.2007 р., витребувано від ТОВ „Мазур-Юг та зобов`язано повернути Міністерству оборони України зі складенням акту прийому-передачі, земельні ділянки загальною площею 100,00 га, що були передані за договорами оренди землі, у задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.
Оскаржуване судове рішення мотивовано тим, що передача земель, наданих для потреб оборони, здійснюється місцевим органом влади за умови отримання згоди Міністра оборони України, однак жодних доказів та підтвердження надання такої згоди, як і доказів на підтвердження відмови позивача-1 від спірних ділянок земель оборони, зокрема про відмову від користування земельною ділянкою Тарутинського артполігону, за рахунок земель якого передано в оренду земельну ділянку за Договорами, а також рішення щодо відчуження спірної земельної ділянки Кабінетом Міністрів України (далі - Третя особа) суду надано не було, що свідчить про те, що Позивач-1 не надавав згоди на передачу спірних земельних ділянок, а отже право користування цими ділянками залишається за ним. Договори укладені з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки уповноваженими державними органами не було надано згоди на їх відчуження або надання у користування. Відсутні правові підстави для застосування інституту позовної давності до позовних вимог прокурора, оскільки строк позовної давності розпочався спочатку з дати винесення постанови Одеським апеляційним адміністративним судом від 14.06.2012 у справі № 2-а-3436/08/1570, тобто з 14.06.2012, а позовну заяву подано 19.12.2012, тобто у межах загального трирічного строку позовної давності.
Щодо зустрічного позову поданого Тарутинською районною державною адміністрацією судом першої інстанції, з посиланням на приписи ст.ст. 2, 3, 92 102-1, 152 Земельного кодексу України, ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦК України, зазначено, що особи, які здійснюють землекористування у визначені способи за законодавством відносяться до землевласників (землекористувачів). В силу свого правового статусу, визначеного Законом України „Про місцеві державні адміністрації, Тарутинська районна державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади, який відповідно до ст. 122 Земельного кодексу України у певних випадках наділений повноваженнями власника земельних ділянок державної власності. В той же час, захист прав держави в особі Тарутинської районної державної адміністрації на земельні ділянки оборони допускається виключно щодо земель, повноваження щодо розпорядження якими належить відповідній адміністрації. Оскільки судом встановлено, що земельна ділянка колишнього Тарутинського військового полігону на теперішній час перебуває у постійному користуванні Міністерства оборони України за категорією земель оборони, суд першої інстанції дійшов висновку, що Тарутинська районна державна адміністрація не є особою, яка уповноважена від імені держави здійснювати будь-які дії щодо вказаної земельної ділянки, в тому числі, вимагати судового захисту прав на неї. Враховуючи викладене, судом першої інстанції визнано зустрічний позов Тарутинської районної державної адміністрації необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
Не погодившись із даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулись Тарутинська районна державна адміністрація і Веселодолинська сільська рада Тарутинського району Одеської області з апеляційними скаргами.
Так Тарутинська районна державна адміністрація в своїй апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції повністю та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване судове рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, ґрунтується на неповному дослідженні та оцінці всіх обставин справи, які полягають у наступному.
Так, на думку апелянта, суд в черговий раз при перегляді даної справи безпідставно дійшов до висновку, що земельні ділянки є військовим майном.
За твердженням скаржника, спеціальним законом, що регулює майнові відносини в сфері державної власності є Закон України «Про управління об`єктами державної власності», відповідно до частини 2 статті 3 якого визначено, що дія цього Закону не поширюється на управління об`єктами власності Українського народу, визначеними частиною першою статті 13 Конституції України. В свою чергу, частиною 1 статті 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природі ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Тобто, на думку апелянта, посилання судів, зокрема і в оскаржуваному рішенні, на статтю 14 Закону України «Про Збройні Сили України» (земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління), цілковито спростовують визначальну роль Міністерства оборони України в управлінні земельними ділянками як військовим майном.
Таким чином, за твердженням апелянта, земельна ділянка не визначається законодавцем саме військовим нерухомим майном. Земельна ділянка є окремим об`єктом нерухомого майна, розпорядження яким здійснюється виключно згідно Земельного кодексу України, а не згідно Закону України «Про правовий режим майна Збройних Сил України», що підтверджується позицією Верховного суду України у постанові по справі №924/1025/14 від 12.10.2016.
Також скаржник зазначає, що адміністративна преюдиція, на яку посилається суд першої інстанції, не має правового значення, тобто має бути індиферентною для господарського суду, в тому числі по цій справі, у зв`язку із тим, що її зміст стосується правового акту індивідуальної дії, що вичерпує свою дію внаслідок виконання.
Так, за твердженням апелянта, у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акту виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права. Саме таким ненормативними актами індивідуальної дії, на думку скаржника, були Розпорядження Адміністрації від 05.05.2005 №101/А-2005 "Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону" та п. 1 розпорядження Адміністрації від 14.12.2005 №368/А-2005 "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями", які були предметом розгляду Одеського апеляційного адміністративного суду, та на підставі яких було відбулося вилучення та припинення права постійного користування земельною ділянкою колишнього Тарутинського полігону.
З огляду на викладене, апелянт вважає, що Господарський суд у рішенні помилково застосував преюдиціальніть висновків постанови ОААС від 14.06.2012 у справі №2-а-3436/08/1570 про визнання недійсним розпоряджень, які вичерпали свою дію внаслідок виконання, оскільки такий позов не породжує наслідків для орендаря земельної ділянки і не поновлюють порушеного права позивача.
Веселодолинська сільська рада Тарутинського району Одеської області в своїй апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення господарського суду Одеської області скасувати та прийняте нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, ґрунтується на неповному дослідженні та оцінці всіх обставин справи, з огляду на наступне.
Так апелянт зазначає, що Міністерство оборони може приймати рішення стосовно земель оборони лише в межах прав, наданих користувачу земельної ділянки (ст. 95 Земельного кодексу України). Кабінет Міністрів України 24.12.2007 приймав Розпорядження № 1231-р, яким зупинив прийняття, зокрема міністерствами, рішень про відчуження об`єктів державної власності, передачу їх у комунальну власність та вчинення будь-яких інших дій, які можуть призвести до відчуження об`єктів державної власності. В подальшому Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2008 № 313 "Про заходи щодо удосконалення управління об`єктами державної власності" визначено, що передача нерухомого військового майна у комунальну власність (крім об`єктів житлового фонду, соціальної та інженерної Інфраструктури військових містечок) можлива за рішенням центральних органів виконавчої влади виключно на підставі окремих актів Кабінету Міністрів України. Однак, за твердженням апелянта, порядок здійснення центральними органами виконавчої влади операцій з передачі земельних ділянок разом об`єктами житлового фонду, соціальної та інженерної інфраструктури військових містечок Урядом не встановлювався.
Таким чином, за твердженням скаржника, у період з 24.12.2007 по 01.04.2009 підстав та повноважень для прийняття будь-яких рішень або вчинення будь-яких дій щодо передачі місцевим органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування земель оборони, надання згоди на зміну цільового призначення та відмови від використання таких земель (в тому числі з об`єктами нерухомості на таких землях) у Міністерства оборони не було.
Але, як стверджує апелянт, місцевий господарський суд на ці правові нюанси уваги не звернув.
Скаржник також зазначає, що незважаючи на те, що інтереси Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області значно зачіпаються предметом судового спору у даній справі, а також те, що Веселодолинська сільська рада Тарутинського району Одеської області вже подавала апеляційну скаргу на інше рішення суду у цій справі, при черговому перегляді, господарський суд проігнорував те, що сільську раду слід було залучити до участі у справі в якості третьої особи.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 року вказану апеляційну скаргу Тарутинської районної державної адміністрації прийнято до провадження суду колегією суддів у складі головуючого судді Принцевської Н.М., суддів Колоколова С.І., Лавриненко Л.В.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 року прийнято апеляційну скаргу Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Принцевської Н.М., суддів Колоколова С.І., об`єднано апеляційні скарги Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області та Тарутинської районної державної адміністрації для сумісного розгляду.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 20.12.2017 року судове засідання по справі №5017/3706/2012 відкладено на 22.01.2018 року.
В судовому засіданні 22.01.2018 оголошено перерву до 29.01.2018 відповідно до ч. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України про що ухвалено відповідну ухвалу, яку направлено сторонам.
25.01.2018 до Одеського апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення від Тарутинської районної державної адміністрації в яких остання зазначає про неврахування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення правової позиції суддів вищих інстанцій.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 29.01.2018 року відкладено розгляд справи №5017/3706/2012, засідання суду призначено на 12.02.2018 року о 11:00 год.
29.01.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано пояснення від Кабінету Міністрів України в яких останнє з посиланням на приписи чинного законодавства та наявні у матеріалах справи докази зазначає, що судом першої інстанції всебічно досліджені всі обставини справи та правильно застосовано норми матеріального, не порушено норми процесуального права, а доводи наведені в апеляційних скаргах безпідставні та необґрунтовані, а отже не підлягають задоволенню.
29.01.2018 до Одеського апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Міністерства оборони України в якому останнє посилається на судові рішення у аналогічних правовідносинах, якими, за твердженням позивача було встановлено приналежність спірних земельних ділянок до земель оборони, а також відзначає про безпідставність посилань Тарутинської районної державної адміністрації на пропуск позивачами строку позовної давності.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2018р. у зв`язку із перебуванням головуючого судді Принцевської Н.М. та судді Лавриненко Л.В. у відпустці проведено повторний автоматичний розподіл справи № 5017/3706/2012, згідно з яким розгляд апеляційної скарги автоматично розподілено на колегію суддів у складі: головуючий суддя Величко Т.А., судді Колоколов С.І., Поліщук Л.В.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 13.02.2018 прийнято справу №5017/3706/2012 за апеляційними скаргами Тарутинської районної державної адміністрації і Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2017р. до провадження колегію суддів у складі: головуючий суддя Величко Т.А., судді Колоколов С.І., Поліщук Л.В.
У судових засіданнях від 12.03.2018 та 21.03.2018 оголошувались перерви.
12.03.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано пояснення на апеляційну скаргу від Тарутинської районної державної адміністрації. В означених поясненнях відповідач посилається на постанову Верховного суду від 22.02.2018 у справі №910/23965/16 та просить оскаржуване судове рішення скасувати, а у задоволенні позову відмовити.
12.03.2018 до Одеського апеляційного господарського суду надійшли пояснення на апеляційну скаргу від ТОВ «Мазур-Юг» в яких останнє посилається на пропуск позивачем строку позовної давності та просить задовольнити апеляційні скарги у повному обсязі.
19.03.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано додаткові пояснення від Міністерства оборони України в яких останнє з посиланням на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду зазначає, що адміністративним судом апеляційної інстанції встановлено перебування спірних земель у сфері управління Міністерства оборони України, у зв`язку із чим вони відносяться до земель оборони, належать державі на праві власності та закріплені за відповідними військовими формуваннями на праві постійного користування. До того ж, позивач зазначає, що при зверненні до суду першої інстанції ним не було пропущено строків позовної давності.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 21.03.2018 р. розгляд справи №5017/3706/2012 призначено на 12.04.2018 об 11:30, колегією суддів у складі головуючого судді Величко Т.А., суддів Колоколова С.І., Поліщук Л.В.
10.04.2018 до Одеського апеляційного господарського суду надійшли пояснення від Міністерства оборони України в яких позивач, з посиланням на висновки Верховного Суду, зазначає про необґрунтованість заяви апелянта про пропуск позивачем строків позовної давності при звернення із позовом до суду.
Відповідно до підпункту 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу XІ Перехідні положення ГПК України, підпунктів 2.3.17, 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, підпункту 3.2.1 пункту 3.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному господарському суді призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №5017/3706/2012 у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Величко Т.А. та перебуванням суддів Колоколова С.І. та Поліщук Л.В. у відрядженні.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2018 р. для розгляду апеляційних скарг Тарутинської районної державної адміністрації і Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2017 у справі №5017/3706/2012 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Лавриненко Л.В.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 16.04.2018 апеляційні скарги Тарутинської районної державної адміністрації і Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2017 у справі №5017/3706/2012 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 14.05.2018 колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Лавриненко Л.В.
Розпорядженням В.о. керівника апарата суду від 11.05.2018 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №5017/3706/2012 у зв`язку із перебування судді Лавриненко Л.В. у відпустці.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.05.2018 р. для розгляду апеляційних скарг Тарутинської районної державної адміністрації і Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2017 у справі №5017/3706/2012 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Лашина В.В.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 11.05.2018 апеляційні скарги Тарутинської районної державної адміністрації і Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2017 у справі №5017/3706/2012 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 14.05.2018 колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Лашина В.В.
11.05.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано додаткові пояснення на апеляційну скаргу від Тарутинської районної державної адміністрації в яких остання посилається на постанову Верховного суду від 12.04.2018 у справі №910/23064/16.
У судовому засіданні Одеського апеляційного господарського суду від 14.05.2018 р. у справі №5017/3706/2012 було оголошено перерву до 30.05.2018 р. о 14:00 год.
25.05.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано додаткові пояснення до апеляційної скарги від Тарутинської районної державної адміністрації в яких остання посилається на постанови судів касаційної інстанції та просить скасувати оскаржуване судове рішення, а також відмовити у задоволенні позову.
У судовому засіданні від 30.05.2018 р. прокурор та представники Міністерства оборони України, Кабінету Міністрів України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району надали пояснення згідно з якими не погоджуються з апеляційними скаргами вважають, що їх слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Інші представники учасників справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши представників учасників справи, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Тарутинської районної державної адміністрації не підлягає задоволенню, а апеляційне провадження за апеляційною скаргою Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945 р. № 2002/063 „Об отводе 20000 гектаров земли на территории Бородинского, Тарутинского и Саратского районов, Измаильской области для организации окружного артполигона ОДВО, що затверджена розпорядженням Раднаркому СРСР від 19.01.1946 р. № 742рс, постановлено відвести на території Бородинського, Тарутинського та Саратського районів Ізмаїльської області під окружний артилерійський полігон Одеського військового округу 20000 га землі (в межах, визначених у схемі, що додавалась). При цьому Ізмаїльський облвиконком було зобов`язано після затвердження Радою народних комісарів СРСР відводу під артполігон 20000 га землі, встановити межі земельної ділянки що відводиться в натурі (т.1, а.с. 41-42).
Постановою Ізмаїльського обласного виконавчого комітету та бюро обкому №53/9-ОП від 12.02.1946 року затверджений перелік організаційних заходів, необхідних для здійснення в натурі передачі земель Одеському військовому округу та переселення у зв`язку з цим селянських господарств (т.1, а.с. 43).
Рішенням засідання Ізмаїльського обласного виконкому №7 «Об утверждении акта областной комиссии по передаче земель под артилерийский полигон Одесскому Военному Округу» від 10.06.1946 року затверджено акт обласної комісії від 10.06.1946 року про передачу земельної ділянки площею 23600 га під навчальний артилерійський полігон Одеського військового округу (т.1, а.с. 45).
При цьому, 10.06.1946 р. обласною комісією по передачі земель Одеському військовому округу, яка діяла на виконання постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945р. №2002/063 та постанови Ізмаїльського обласного виконавчого комітету від 12.02.1946р. №53/9-ОП, складено акт передачі земельної ділянки, що відводиться під учбовий артилерійський полігон ОДВО площею 23600 га. Так, вказаним актом було підтверджено факт відведення земельної ділянки на площі 23600 га в натурі за рахунок земель Саратського, Тарутинського, Бородинського, Староказачанського та Арцизького районів. При цьому, в акті від 10.06.1946р. зазначено, що при відводі земель в натурі, у зв`язку з рельєфом місцевості (з метою включення деяких висотних пунктів) виникла необхідність у збільшенні площі артполігону, у зв`язку з чим, фактично відведено під полігон на 3600 га більше, ніж було передбачено проектом, що було узгоджено районними організаціями. Схема фактичного відводу земель є додатком до акта (т.1, а.с. 44).
Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.
Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Норми статті 124 Конституції України визначають обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.
У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.
Так, колегія суддів відзначає, що в провадженні господарського суду Одеської області перебувала справа № 916/876/13 за позовом Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в особі Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, - Кабінет Міністрів України та Південне оперативне командування, до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тіса", Публічне акціонерне товариство "Імені Чапаєва", Фермерське господарство "Таврія-К", Фермерське господарство "Колос-2006", Товариство з обмеженою відповідальністю "Мазур-ЮГ", Відкрите акціонерне товариство Імені Калініна, Приватне підприємство "Фетіца", Приватне підприємство "Роман", Одеська обласна державна адміністрація, про визнання недійсним розпорядження.
Рішенням господарського суду Одеської області від 30.09.2015р. по справі №916/876/13, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19.01.2016р. та постановою Вищого господарського суду України 23.03.2016р., було визнано недійсним розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області №398/А-2007 від 28.12.2007 р. "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення ТОВ "Тіса", ВАТ "Імені Чапаєва", ФГ "Таврія-К", ФГ "Колос-2006", ТОВ "Мазур-ЮГ", ВАТ ім. Калініна, ПП "Фетіца", ПП "Роман" земельних ділянок на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради".
Вказаним рішенням місцевого господарського суду були встановлені наступні обставини, які мають значення для даної справи.
Так, наказом Командира військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2004 р. №15 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування" та наказом Командувача військами Південного оперативного командування від 16.02.2004 р. №67 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування" згідно з директиви Міністерства оборони України від 29.01.2004 року №115/1/01 та директиви командувача військами Південного оперативного командування від 04.02.2004 р. №6/1/017 сплановано розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування. З метою своєчасного та якісного проведення організаційного заходу по розформуванню було наказано Військову частину НОМЕР_1 розформувати до 30.06.2004 року, а правонаступником військової частини НОМЕР_1 вважати військову частину НОМЕР_2 .
Разом з тим наказом командувача військами ордена Червоного прапора Південного оперативного командування від 11.08.2004 р. №401 "Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування в тимчасове користування на період 2004-2009 роки" встановлено, що земельні ділянки полігонів, що тимчасово не використовуються і придатні для сінокосіння, випасу скота та посіву сільськогосподарських культур, необхідно передати у тимчасове користування військовим радгоспам Південного оперативного командування: Військовому радгоспу „Чорноморський всі землі військового полігону „Тарутинський в кількості 23944га. Взаєморозрахунки по спільній обробці землі за договором між в/ч НОМЕР_1 та комерційними структурами за 2003-2004 роки здійснити через військовий радгосп „Чорноморський.
Згідно акту прийому-передачі земель Тарутинського полігону від військової частини НОМЕР_1 військовому радгоспу „Чорноморський від 26.08.2004 року вказаному радгоспу були передані землі площею 23944 га.
Відповідно до листа Заступника командувача військ Південного оперативного командування з будівництва та розквартирування військ від 12.04.2005 р. №31/1/282 у зв`язку з тим, що наказ командувача військ Південного оперативного командування від 11.03.2004 року №401 "Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування в тимчасове користування на період 2004-2009 роки втратив чинність, та крім того, у військовому радгоспу „Чорноморський відсутні правовстановлюючі документи на всю земельну ділянку полігону, всі укладені договори на земельні ділянки, які раніше закріплювались за сторонніми землекористувачами (військова частина НОМЕР_1 , Південна регіональна організація ТВМР ЗС України) вважаються недійсними.
Разом з тим в рішенні Тарутинської районної ради Одеської області „Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону від 05.05.2005 року №206-IV зазначено, що у відповідності до абзацу першого пункту 6 розділу Х Земельного кодексу України, що набрав чинності з 01 січня 2002 року, усі юридичні особи, які мають у постійному користування земельні ділянки, повинні були у встановленому порядку здійснити переоформлення права власності або права оренди на них до 01.01.2005 року, однак за 2002-2004 року ця процедура землекористувачами проведене не була, що підтверджує бездіяльність Міністерства оборони України щодо оформлення правоустановчих документів (в першу чергу державного акта) на право постійного користування землею полігону. До того ж всупереч вимогам статті 4 Закону України „Про використання земель оборони Міністерство оборони України в особі командувача військами Південного оперативного командування самостійно змінювало цільове призначення земель полігону і здійснювало надання в користування або в оренду земель полігону без погодження з органами місцевого самоврядування і органами виконавчої влади, зокрема військовому радгоспу „Чорноморський, Південній регіональній раді військових мисливців та рибалок Збройних сил України та іншим особам. Це підтверджується також актом прийому-передачі земель Тарутинського полігону від військового радгоспу „Чорноморський до ДП „Укроборонпостачальник площею 23,9 тис. га, затвердженого 19.01.2005 року. Також районною радою зазначено, що згідно з директивою Міністерства оборони України від 29.01.2004 року № 115/1/01 військову частину НОМЕР_1 , за якою були закріплені землі Тарутинського полігону, розформовано, у зв`язку з чим територія полігону для проведення військових навчальних заходів з цього часу не використовуватиметься зовсім. Так, вказаним рішенням райрада запропоновувала Тарутинській райдержадміністрації розглянути питання щодо припинення користування земельною ділянкою загальновійськового полігону площею 23944 га військовою частиною НОМЕР_1 та іншими землекористувачами, звернутись до Верховної ради України, Кабінету Міністрів України та Одеської обласної державної адміністрації з клопотанням щодо сприяння у приведенні землекористування у відповідність до норм чинного законодавства, а також у ліквідації Тарутинського загальновійськового полігону та зміні цільового призначення його земель.
Розпорядженням голови Тарутинської райдержадміністрації №398/А-2007 від 28.12.2007 р. „Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення ТОВ „Тіса, ВАТ „Чапаєва , ФГ „Таврія-К, ФТ „Колос-2006, ТОВ „Мазур-ЮГ, ВАТ „Калініна, ПП „Фетіца, ЧП „Роман земельних ділянок на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради, зокрема, передано ТОВ „Мазур-Юг земельну ділянку площею 100,0га ріллі в довгострокову оренду строком на 49 років, зобов`язано керівника ТОВ „Мазур-Юг укласти договори оренди землі з районною державною адміністрацією (т.1, а.с. 84).
На підставі зазначеного розпорядження, 28 грудня 2007 р. між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області (Орендодавець) та ТОВ „Мазур-Юг (Орендар) були укладені:
- договір оренди землі, згідно до умов якого Орендодавець надає, а Орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 50,00га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу Веселодолинської сільської ради за межами населеного пункту. Договір укладено строком на 49 років і діє до 01.08.2055р. Договір зареєстровано у Тарутинському районому відділі Одеської регіональної філії ДП „Центр ДЗК 05.02.2008р. за №02 (т.1, а.с. 15-17).
- договір оренди землі, згідно до умов якого Орендодавець, надає, а Орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 50,00га , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу Веселодолинської сільської ради за межами населеного пункту. Договір укладено строком на 49 років і діє до 01.08.2055р. Договір зареєстровано у Тарутинському районому відділі Одеської регіональної філії ДП „Центр ДЗК 05.02.2008р. за №03 (т.1, а.с. 22-24).
Зазначені земельні ділянки згідно актів приймання-передачі від 06.02.2008 р. передані орендодавцем орендареві.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 р., яка набула законної сили, визнано протиправним та скасовано розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №101/А-2005 від 05.05.2005р. "Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону" та п. 1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №368/А-2005 від 14.12.2005р. "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями" (т.1, а.с. 9-12).
В означені постанові Одеський апеляційний адміністративний суд, зазначив, оскільки чинне на той час законодавство (Земельний кодекс УРСР 1992 року) не визначало момент, з якого особа набувала право землекористування, право постійного землекористування у Одеського військового округу виникло згідно з постановою Ради народних комісарів УРСР від 1945р. та на підставі рішення Ізмаїльського облвиконкому від 1946р. Прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970 року, 1990 року) було встановлено, що право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі державного акту, що посвічує відповідне право. Але, з урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності, як Земельний кодекс УРСР 1970 р., так і Земельний кодекс України 1990р. серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не передбачали не оформлення або не переоформлення раніше наданих прав. Поряд з цим апеляційний адміністративний суд послався на рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), в якому зазначено, що юридичні особи з підстави непереоформлення права постійного землекористування на право власності або право користування землею не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою.
У зв`язку із викладеним та на підставі статті 116 Конституції України, статей 13, 77, 84 Земельного кодексу України, статей 3, 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", статей 3, 4, 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011р. №406/2011, пункту 44 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основних правил користування наданими землями і Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997р., апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про те, що, незважаючи на відсутність державного акту за Міністерством оборони України залишається право постійного користування, а тому вони відносяться до земель оборони, належать державі на праві власності та за відповідними військовими формуваннями закріплені на праві постійного користування. Тому виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони. Одночасно суд зазначив, що всупереч частини 5 статті 116, статті 149 Земельного кодексу України рішення про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки уповноваженим органом не приймалося, а згода Міністром оборони України на її вилучення не надавалася.
Звертаючись із позовом до суду першої інстанції прокурор зазначив, що укладання спірних договорів оренди землі, предметом яких є земельні ділянки державної власності, які перебувають на обліку у Білгород-Дністровській КЕЧР, що підтверджується індивідуальною карткою №95 обліку земельної ділянки №92, та використання їх ТОВ "Мазур-Юг" у власній господарській діяльності, порушує права та законні інтереси позивача, оскільки уповноваженими державними органами не надавалась згода на відчуження земель оборони, у зв`язку з чим, такі договори підлягають визнанню недійсними, а земельні ділянки поверненню Міністерству оборони України.
Вказані обставини стали підставою звернення прокуратури з відповідним позовом.
Тарутинська РДА Одеської області вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, разом з цим просить задовольнити зустрічні позовні вимоги. Крім того Тарутинська РДА Одеської області наполягає на пропуску прокурором та позивачами строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.
Судом першої інстанції первісні позовні вимоги визнано обґрунтованими та задоволено у повному обсязі, а зустрічний позов залишено без задоволення. Також судом відмовлено у задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності.
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з наступних підстав.
За положеннями ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», п. 102 ч. 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про Міністерство оборони України» від 26 листопада 2014 р. № 671 військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство оборони України відповідно до покладених на нього завдань подає Кабінетові Міністрів України пропозиції щодо відчуження військового майна та здійснює в установленому законом порядку його відчуження або передачу.
Приписами ст. 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» встановлено, що військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо.
За положеннями ст. 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України
Відповідно до ст. 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил» від 28 грудня 2000 р. № 1919 встановлено, що повноваження суб`єктам підприємницької діяльності на реалізацію військового майна, яке є придатним для подальшого використання, але не може бути застосоване у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна (крім майна, зазначеного у пункті 4 цього Положення), а також цілісних майнових комплексів, у тому числі військових містечок та іншого нерухомого майна надає Кабінет Міністрів України у встановленому порядку.
В силу положень статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.
Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Статтею 1 Закону України «Про використання земель оборони» передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).
Згідно зі ст. 14 Закону України «Про збройні Сили України» Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.
Держава є власником земель оборони за законом, при цьому наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Відповідний висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 16.09.2015 у справі №926/1017/14.
Судова колегія зазначає, що передані Тарутинською РДА Одеської області на користь ТОВ «Мазур-Юг» за оскаржуваними договорами оренди землі відносяться до земель оборони, належать державі на праві власності, знаходяться в управлінні Міністерства оборони України та закріплені за відповідним військовим формуванням на праві постійного користування.
Згідно з частиною першою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.
Підстави припинення права користування земельною ділянкою встановлено статтею 141 Земельного кодексу України, відповідно до якої, такими підставами, зокрема є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.
За приписами частин 3 та 4 статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України).
Приймаючи до уваги вищевикладені положення чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що передача ТОВ „Мазур-Юг в оренду спірних земельних ділянок, віднесених до земель оборони, могла здійснюватись лише за умови належного припинення права користування цією землею попереднього користувача.
При цьому, п. п. 44, 45 „Положення Про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 р. №483, врегульовано, що за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.
Враховуючи вищевказане, судова колегія приходить до висновку, що передача земель, наданих для потреб оборони, здійснюється місцевим органам влади за умови отримання згоди Міністра оборони України.
Разом з цим, апеляційний господарський суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів та підтвердження надання такої згоди, а також доказів на підтвердження відмови Міністерства оборони України від земель оборони, що розташовані у Тарутинському районі Одеської області, зокрема, про відмову від користування земельною ділянкою Тарутинського артполігону, за рахунок земель якого передано в оренду земельну ділянку за оспорюваними договорами оренди, а також рішення щодо відчуження спірної земельної ділянки Кабінетом Міністрів України.
Відтак, Міністерство оборони України не надавало згоди на передачу спірних земельних ділянок, а, отже, право користування землями Тарутинського загальновійськового полігону залишається за Міністерством оборони України.
Приймаючи до уваги вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком першої інстанції про те, що спірні договори оренди землі були укладені із порушенням вимог чинного законодавства, так як уповноваженими державними органами не було надано згоди на їх відчуження або надання у користування, у зв`язку з чим позовні вимоги прокурора про визнання недійсними договорів оренди землі є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
За положеннями ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.При цьому, на застосуванні реституції має право наполягати виключно сторона правочину.
В той же час, відповідно ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Таким чином, земельні ділянки, що були передані Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області за спірними договорами оренди в користування ТОВ „Мазур-Юг, підлягають витребуванню від останнього та поверненню державі в особі Міністерства оборони України.
Приймаючи до уваги вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду інстанції про законність та обґрунтованість позовних вимог.
Щодо заяви Тарутинської районної державної адміністрації про пропуск строку позовної давності прокурором на звернення до суду, апеляційний господарський суд зазначає наступне.
За положеннями статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частинами четвертою та п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Відтак, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить правильність обчислення строку позовної давності, та, як наслідок, можливість захисту такого права.
Відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Вирішуючи питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України, господарський суд виходить з наступного. Позбавлення Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області позивачів права постійного користування землями колишнього загальновійськового полігону, та подальше їх передання в оренду суб`єктам підприємництва, стало підставою для застосування з боку як прокурора, так і позивачів, низки правових заходів, спрямованих на відновлення таких прав, які об`єднані однією спільною метою відновлення порушеного права на землю державної власності.
В рамках вжиття з боку прокурора в інтересах Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району заходів на відновлення порушеного права останніх і було подано адміністративний позов, за результатами розгляду якого Одеським апеляційним адміністративним судом було винесено постанову від 14.06.2012 р. по справі №2-а-3436/08/1570. Наступним етапом відновлення порушених прав позивачів стало звернення прокурора до господарського суду із окремими позовними заявами до орендарів, яким було передано в оренду землі загальновійськового полігону.
Викладене, а саме вжиття з боку прокурора заходів, які спрямовані на досягнення одного результату відновлення порушених прав позивачів, свідчить про необхідність застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України, оскільки предмет позову у межах справи №2а-3436/08/1570 є лише частиною вимог, заявлених у справі №5017/3706/2012, які за своєю направленістю обєднані однією спільною метою відновлення прав на землі державної власності.
Судова колегія вважає необґрунтованими посилання апелянта на те, що представник Міністерства оборони України приймав участь у розгляді адміністративним судом справи №2а-3436/08/1570 та був обізнаний про наявність спірних договорів, оскільки скаржником не надано доказів того, що оспорювані правочини залучались адміністративним судом до матеріалів справи та представник Міністерства оборони України був з ними ознайомлений.
Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про відсутність підстав для застосування до заявлених позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності, оскільки після прийняття зазначеної постанови апеляційним адміністративним судом, строк позовної давності, на підставі частини 3 статті 264 ЦК України, розпочався спочатку з дати винесення цієї постанови, тобто з 14.06.2012, при цьому позовну заяву подано 19.12.2012 тобто у межах встановленого загального строку позовної давності.
З приводу зустрічного позову Тарутинської районної державної адміністрації колегія суддів зазначає наступне.
Так, виходячи із змісту положень ст. 92 102-1 Земельного кодексу України законодавством виділяються наступні види землекористування: право власності на землю; в разі належності землі до державної власності, відповідне право від імені держави здійснюють органи державної влади відповідно до визначеної ст. 122 Земельного кодексу України компетенції; право постійного користування землею; право оренди землі; право земельного сервітуту; право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови; при цьому, право використання земельної ділянки для сільськогосподарських потреб стосується виключно земельних ділянок сільськогосподарського призначення.
Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
При цьому, ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦК України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Особи, що здійснюють землекористування у визначені способи за законодавством відносяться до землевласників (землекористувачів). В силу свого правового статусу, визначеного Законом України „Про місцеві державні адміністрації, Тарутинська районна державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади, який відповідно до ст. 122 Земельного кодексу України у певних випадках наділений повноваженнями власника земельних ділянок державної власності. В той же час, захист прав держави в особі Тарутинської районної державної адміністрації на земельні ділянки оборони допускається виключно щодо земель, повноваження щодо розпорядження якими належить відповідній адміністрації.
Встановленим вище підтверджується, що Тарутинська районна державна адміністрація не є особою, яка уповноважена від імені держави здійснювати будь-які дії щодо спірних земельних ділянок, адже дані земельні ділянки колишнього Тарутинського військового полігону на теперішній час перебувають у постійному користуванні Міністерства оборони України за категорією земель оборони, а тому Тарутинська районна державна адміністрація не є особою, яка уповноважена від імені держави здійснювати будь-які дії щодо вказаної земельної ділянки, в тому числі, вимагати судового захисту прав на неї.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта Тарутинської районної державної адміністрації на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 12.10.2016 у справі № 924/1025/14, оскільки визначення розмежування поняття військового майна і земель оборони як такого, що встановлює відповідний порядок користування цими об`єктами на підставі спеціальних нормативних актів, не спростовує обґрунтованого висновку суду першої інстанції про укладення спірних договорів з порушенням норм чинного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини щодо користування землями оборони.
Не можуть бути визнані обґрунтованими й доводи апелянта Тарутинської районної державної адміністрації щодо помилковості прийняття судами до уваги обставин, встановлених під час розгляду адміністративної справи з посилання на те, що визнані недійсними розпорядження вичерпали свою дію внаслідок виконання з огляду на наступне. Згідно з положеннями частини 3 статті 35 ГПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи, обставини, встановлені у рішенні адміністративного суду, що набрало законної сили, мають бути враховані згідно з вимогами процесуального закону. Саме лише посилання на те, що такі розпорядження вичерпали свою дію за наявності судового рішення, що набрало законної сили, яким розпорядження скасовані, не може бути підставою неврахування обставин, встановлених у вказаному рішенні під час розгляду цієї справи.
Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання Тарутинської районної державної адміністрації на те, що відповідно до вимог статей 24, 141 ЗК України припинення діяльності (ліквідація) юридичних осіб безумовно припиняє їх право землекористування, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.
При цьому підстави припинення права користування земельною ділянкою встановлено статтею 141 Земельного кодексу України, відповідно до якої такими підставами, зокрема, є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.
Разом з тим, за приписами частин 3 та 4 статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.
Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (частини 2 статті 149 ЗК України).
З огляду на наведене, передача в оренду спірних земельних ділянок, віднесених до земель оборони, могла здійснюватись лише за умови належного припинення права користування цією землею попереднього користувача. При цьому, пунктами 44, 45 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 №483, врегульовано, що за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно зі статтею 27 ЗК України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Таким чином передача земель, наданих для потреб оборони, здійснюється місцевим органом влади за умови отримання згоди Міністра оборони України.
Разом з цим у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження надання такої згоди, а також на підтвердження відмови Міністерства оборони України від земель оборони, що розташовані у Тарутинському районі Одеської області, зокрема, земельними ділянками Тарутинського артполігону, які передані за спірними договорами оренди.
При цьому посилання Тарутинської районної державної адміністрації на встановлення розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.12.2007 № 1231-р. мораторію на погоджувальні дії Міністерства оборони України не спростовують необхідності отримання згоди Міністра оборони України на передачу таких земельних ділянок в оренду, а посилання Тарутинської районної державної адміністрації на те, що переформування Одеського військового округу Збройних Сил України не є підставою вважати його можливих правонаступників землекористувачами спірних земельних ділянок наведених вище обставин не спростовує та не свідчить про правомірність передачі цих земель в оренду за відсутності відповідного погодження.
Судова колегія також не приймає до уваги посилання скаржника на постанову Верховного суду від 22.02.2018 у справі №910/23965/16, оскільки проаналізувавши зміст даного рішення, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає, що предмет та підстави позову в означені справі є відмінними від тих, що заявлені у справі №5017/3706/2012.
З огляду на наведене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Тарутинської не підлягає задоволенню.
Колегія суддів вважає, що апеляційне провадження за скаргою Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2017 р. у справі №5017/3706/2012 підлягає закриттю у зв`язку із наступним.
Відповідно до ч. 1 ст. 254 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що судове рішення, оскаржене не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб.
Разом з цим, Веселодолинською сільською радою Тарутинського району Одеської області подано апеляційну скаргу без зазначення наявності порушення саме цим рішенням суб`єктивного матеріального права та наявності підстав для його правового захисту, що є порушенням ст. 254 ГПК України, оскільки право подання апеляційної скарги особою, яка не брала участь у розгляді справи в суді першої інстанції, існує лише в тому випадку, коли буде доведено існування самого порушення суб`єктивного права чи законного інтересу.
Згідно з п.1 ч.1 ст. 264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
У розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважала, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов`язки, апеляційний господарський суд, прийнявши апеляційну скаргу до провадження (якщо вона не підлягала поверненню з передбачених ГПК України підстав), повинен з`ясувати наявність правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі.
Якщо при цьому буде встановлено, що права такої особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та що питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі.
Судова колегія також відзначає, що у травні 2016 Тарутинська районна державна адміністрація зверталась до суду першої інстанції із клопотанням про залучення до участі у справі на стороні відповідачів, в якості третьої особи Веселодолинську сільську раду Тарутинського району Одеської області (т.6, а.с. 78-80). Як вбачається із протоколу судового засідання господарського суду Одеської області від 25.05.2016 (т.6, а.с. 88-92) та рішення господарського суду Одеської області від 25.05.2016 (т.6, а.с. 95) судом було відмовлено у задоволенні відповідного клопотання відповідача, оскільки матеріалами справи та обставинами, наведеними Тарутинською районною державною адміністрацією не підтверджена наявність матеріально-правового зв`язку, що випливає із спірних правовідносин, між відповідачами по справі та Веселодолинською сільською радою Тарутинського району Одеської області. У зв`язку з викладеним, судом було відмовлено Тарутинській районній державній адміністрації у задоволенні даного клопотання.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження за скаргою Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2017 р. у справі 5017/3706/2012 підлягає закриттю, оскільки питання про права і обов`язки Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області судом першої інстанції не вирішувалися.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене судова колегія вважає, що рішення господарського суду Одеської області від 06.11.2017 р. у справі №5017/3706/2012 є законним, обґрунтованим та таким, що прийнято з додержання норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційне провадження за скаргою Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2017 р. у справі 5017/3706/2012 закрити.
Апеляційну скаргу Тарутинської районної державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2017 р. у справі 5017/3706/2012 без змін.
Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено та підписано 31.05.2018.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Лашин В.В.