РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.05.2018Справа №910/3777/18

Господарський суд міста Києва у складі: головуючий - суддя Князьков В.В.,

за участю секретаря судового засідання Скокіна О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасні вантажівки», м. Київ

до відповідача: Міністерства оборони України, м. Київ

про стягнення 290 066,65 грн.,

За участю представників:

від позивача: Слончак В.О.

від відповідача: Ковальчук І.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасні вантажівки» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства оборони України про стягнення 290 066,65 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неправомірну відмову відповідача повернути суму грошового забезпечення в розмірі 281 259,00 грн., яка була сплачена позивачем в забезпечення виконання постачальником умов державного контракту на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням №403/1/17/62 від 13.10.2017, що стало підставою також для нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання у справі на 16.05.2018.

04.05.2018 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому Міністерство оборони України проти задоволення позову заперечило, посилаючись на неналежне виконання позивачем умов договору про закупівлю в частині дотримання строків поставки, що, на думку відповідача, свідчить про відсутність підстав для повернення постачальнику грошового забезпечення виконання договору.

16.05.2018 судом відкладено судове засідання та призначено розгляд справи на 30.05.2018. Відповідь на відзив позивачем не подавалась.

У судовому засіданні 30.05.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову надав заперечення з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з витягом з протоколу засідання тендерного комітету Міністерства оборони України від 02.10.2017 №75/549/7 було вирішено визначити переможцем та укласти договір з Товариством з обмеженою відповідальністю «Сучасні вантажівки» щодо закупівлі мототранспортних засобів для перевезення 10 і більше осіб (34120000-4) (автобус для перевезення особового складу МАЗ, Еталон, БАЗ або еквівалент).

13.10.2017 між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сучасні вантажівки» (виконавець) укладено державний контракт на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням №403/1/17/62 (далі - Контракт), відповідно до пункту 1.1 якого виконавець зобов'язався поставити замовникові з дотриманням вимог законодавства продукцію «Мототранспортні засоби для перевезення 10 і більше осіб (34120000-4) (автобус для перевезення особового складу МАЗ, Еталон, БАЗ або еквівалент)», а саме автобус МАЗ 231062, що поставляється за річним планом закупівель Міністерства оборони України на 2017, а замовник - прийняти через вантажоодержувача - військову часнику А0598, що дислокується за адресою: 03100, Хмельницька обл., м. Старокостянтинів, вул. Попова, 9, та оплатити таку продукцію.

Згідно з пунктом 2.1 Контракту вартість продукції з урахуванням податку на додану вартість складає 9 375 300,00 грн.

Пунктом 3.10 Контракту передбачено, що датою виконання виконавцем зобов'язань щодо поставки продукції є дата підписання вантажоодержувачем акта за формою №4. Датою виконання умов контракту є дата підписання сторонами акту приймання-передачі продукції.

У пункті 4.1 Контракту сторони погодили, що виконавець зобов'язаний поставити продукцію згідно з умовами контракту не пізніше строку, визначеного специфікацією поставки, та надати замовнику документи згідно з пунктом 2.7 Контракту.

Строк дії Контракту встановлено з моменту його підписання і до 31.12.2017 (п. 10.1 Контракту).

У пункті 11.4 Контракту сторони засвідчили, що позивач вніс забезпечення виконання контракту у сумі 281 259,00 грн. згідно з платіжними дорученнями від 09.10.2017 №000189730 та від 11.10.2017 №000189851.

Згідно зі специфікацією поставки продукції (додаток №1 до Контракту) сторони погодили, що продукцію «Мототранспортні засоби для перевезення 10 і більше осіб (34120000-4) (автобус для перевезення особового складу МАЗ, Еталон, БАЗ або еквівалент)», а саме автобусів МАЗ 231062 в кількості 2 (двох) одиниць, загальною вартістю 9 375 300,00 грн. (з ПДВ) , буде поставлено у термін до 30.11.2017.

На виконання умов Контракту позивачем поставлено відповідачу продукцію, а саме:

автобус МАЗ 231062, номер шасі Y3M231062H0000168, що підтверджується видатковою накладною №4447-00202 від 29.11.2017, актом прийому-передачі від 29.11.2017, актом приймання-передачі військового майна №237 від 30.11.2017, актом №1 приймання-передачі продукції за державним контрактом;

автобус МАЗ 231062, номер шасі Y3M231062H0000170, що підтверджується видатковою накладною №4447-00266 від 26.12.2017 та актом прийому-передачі від 26.12.2017.

Вказані видаткові накладні та акти приймання-передачі підписані обома сторонами без зауважень та заперечень щодо якості та комплектності товару. Також матеріали справи містять копії довіреностей, що підтверджують повноваження уповноважених осіб відповідача на отримання товару, поставленого позивачем.

В подальшому, Міністерством оборони України виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Сучасні вантажівки» претензію вих.№403/2/1/780 від 02.02.2018 про сплату пені за прострочення поставки 1 одиниці продукції на 25 днів (з 01.12.2017 по 25.12.2017) в сумі 117 191,25 грн.

Згідно з платіжним дорученням №000196517 від 06.02.2018 позивачем було добровільно задоволено отриману претензію про сплату штрафних санкцій та перераховано на користь Міністерства оборони України грошові кошти в сумі 117 191,25 грн.

07.02.2018 позивач звернувся до відповідача з листом вих.№49СВ-02 від 06.02.2018 щодо повернення суми забезпечення виконання контракту в розмірі 281 259,00 грн. у зв'язку з виконанням постачальником усіх умов контракту. Матеріали справи не містять доказів надання відповідачем відповіді на вказану вимогу позивача.

Спір у справі виник у зв'язку із наявністю, як вказує позивач, підстав для стягнення з відповідача суми забезпечення виконання контракту, оскільки позивач виконав усі умови контракту, проте відповідач від повернення спірної суми ухиляється.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та відповідні заперечення відповідача, господарський суд виходить з наступного.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 Господарського кодексу України державне замовлення є засобом державного регулювання економіки шляхом формування на договірній (контрактній) основі складу та обсягів продукції (робіт, послуг), необхідної для пріоритетних державних потреб, розміщення державних контрактів на поставку (закупівлю) цієї продукції (виконання робіт, надання послуг) серед суб'єктів господарювання, незалежно від їх форми власності. Державний контракт - це договір, укладений державним замовником від імені держави з суб'єктом господарювання - виконавцем державного замовлення, в якому визначаються економічні та правові зобов'язання сторін і регулюються їх господарські відносини.

Спірні правовідносини склались між сторонами з приводу виконання державного контракту про закупівлю продукції, укладеного відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі».

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Контракт є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає державний контракт на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням №403/1/17/62 від 13.10.2017 як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось судом, у специфікації поставки продукції (додаток №1 до Контракту) сторони визначили, що граничний термін поставки становить дату 30.11.2017.

Матеріалами справи (підписаними сторонами видатковими накладними №4447-00202 від 29.11.2017 та №4447-00266 від 26.12.2017) підтверджується факт постачання позивачем продукції, а саме автобусів МАЗ 231062 в кількості 2 (двох) одиниць, загальною вартістю 9 375 300,00 грн. (з ПДВ), 29.11.2017 та 26.12.2017 відповідно.

Тобто, судом встановлено, що 1 (одну) одиницю продукції було поставлено позивачем 26.12.2017 з простроченням строку виконання зобов'язання на 25 днів (з 01.12.2017 по 25.12.2017).

Згідно з п. п. 1 п. 7.2 Контракту за порушення строків поставки продукції виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка від вартості (з ПДВ) непоставленої (недопоставленої) продукції за кожний день прострочення поза встановлені контрактом строки, а за прострочення понад 30 днів з виконавця додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної суми.

Платіжним дорученням №000196517 від 06.02.2018 підтверджується, що позивачем було задоволено претензію замовника та сплачено останньому пеню в сумі 117 191,25 грн.

Таким чином, судом було встановлено, що позивачем на виконання умов Контракту було поставлено відповідачу продукцію, а також сплачено пеню за прострочення виконання зобов'язання з поставки товару. При цьому, спору між сторонами з приводу здійснення замовником оплати отриманого товару в межах даної справи немає.

З приводу доводів позивача про безпідставне утримання відповідачем суми грошового забезпечення виконання Контракту, а також щодо заперечень відповідача проти повернення позивачу спірної суми господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про публічні закупівлі» замовник має право вимагати від учасника-переможця внесення ним не пізніше дати укладення договору про закупівлю забезпечення виконання такого договору, якщо внесення такого забезпечення передбачено тендерною документацією. Замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю після виконання учасником-переможцем договору, а також у разі визнання судом результатів процедури закупівлі або договору про закупівлю недійсними та у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону, а також згідно з умовами, зазначеними в договорі, але не пізніше ніж протягом п'яти банківських днів з дня настання зазначених обставин. Розмір забезпечення виконання договору про закупівлю не може перевищувати 5 відсотків вартості договору.

У пункті 11.6 Контракту сторони передбачили, що забезпечення виконання контракту повертається після виконання виконавцем усіх умов контракту у повному обсязі, а також у разі визначення судом результатів процедури закупівлі або контракту недійсними у випадках, передбачених частинами 1, 2 статті 26 Закону України «Про публічні закупівлі», але не пізніше ніж протягом трьох банківських днів з дня настання зазначених обставин.

Забезпечення виконання контракту про закупівлю не повертається у разі, якщо виконавець не виконав усіх умов контракту (пункт 11.7 Контракту).

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ним було виконано усі умови контракту, зокрема поставлено продукцію та сплачено пеню за порушення строку поставки однієї одиниці товару. На думку позивача, нарахування пені та утримання забезпечення виконання контракту є подвійною відповідальністю за одне і те саме правопорушення в розумінні статті 61 Конституції України.

Відповідач, в свою чергу, проти позову заперечує, оскільки позивач не виконав усі умови контракту належним чином, а саме порушив строк поставки однієї одиниці товару.

Щодо посилань позивача на положення статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення, господарський суд зауважує, що аналіз статті 546 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що обмеження можливості одночасного застосування декількох видів забезпечення виконання зобов'язання (пені як форми неустойки та грошового забезпечення, передбаченого статтею 26 Закону України «Про публічні закупівлі») законом не встановлено.

Так, чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та утримання сплаченого грошового забезпечення, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасно з цим, господарський суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

За змістом статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Під виконанням зобов'язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов'язків, що є змістом зобов'язання. Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, а неналежним виконанням є виконання зобов'язання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Таким чином, чинне цивільне законодавство розрізняє поняття «невиконання зобов'язання» та «неналежне виконання зобов'язання».

При цьому, згідно з пунктом 11.6 Контракту забезпечення виконання контракту повертається після виконання виконавцем усіх умов контракту у повному обсязі, а умова, яка викладена у пункті 11.7 Контракту, передбачає як підставу для неповернення забезпечення виконання контракту саме невиконання виконавцем умов контракту.

Господарський суд звертає увагу учасників справи, що до найбільш важливих загальних принципів права віднесено принцип справедливості, добросовісності і розумності, який згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України визнається загальною засадою цивільного законодавства.

У рішенні Конституційного суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що зобов'язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з'ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об'єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону (постанова Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №49/38-09).

За висновками суду, утримання відповідачем спірної суми забезпечення виконання Контракту не може розцінюватись як справедливе, добросовісне та розумне. З встановлених судом фактичних обставин справи вбачається, що сторонами були вчинені дії, спрямовані на виконання прав та обов'язків, що є змістом зобов'язання з поставки товару. Зокрема, позивачем було поставлено обумовлену договором продукцію, щодо якості, кількості, комплектності якої відповідачем не було висловлено заперечень або зауважень. Також, у зв'язку з простроченням поставки однієї одиниці продукції на 25 днів, позивачем сплачено відповідачу пеню в розмірі, передбаченому договором.

Відтак, за висновками суду, з обставин справи не вбачається, що позивач не виконав на момент розгляду справи якоїсь умови державного контракту.

Враховуючи наведене, з огляду на те, що за умовами Контракту грошове забезпечення не повертається саме у випадку невиконання (а не неналежного виконання) умов договору, доводи відповідача про відсутність підстав для повернення спірної суми є необґрунтованими та судом не приймаються.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про публічні закупівлі» кошти, що надійшли як забезпечення виконання договору (у разі якщо вони не повертаються), підлягають перерахуванню до відповідного бюджету, а у разі здійснення закупівлі юридичними особами (їхніми об'єднаннями) не за бюджетні кошти - перераховуються на рахунок таких юридичних осіб (їхніх об'єднань). Аналогічну умову передбачено у пункті 11.8 Контракту.

Оскільки матеріали справи не містять документів, з яких би вбачалось, що спірну суму було перераховано до відповідного бюджету, грошові кошти в сумі 281 259,00 грн. підлягають стягненню з Міністерства оборони України.

Також позивачем було заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось судом, у пункті 11.6 Контракту сторони передбачили, що забезпечення виконання контракту повертається після виконання виконавцем усіх умов контракту у повному обсязі, а також у разі визначення судом результатів процедури закупівлі або контракту недійсними у випадках, передбачених частинами 1, 2 статті 26 Закону України «Про публічні закупівлі», але не пізніше ніж протягом трьох банківських днів з дня настання зазначених обставин.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та пункту 11.6 Контракту, відповідач повинен був повернути позивачу забезпечення виконання контракту не пізніше ніж протягом трьох банківських днів з дня виконання виконавцем усіх умов контракту у повному обсязі.

Разом з цим, приймаючи до уваги встановлені судом обставини прострочення позивачем поставки частини товару на 25 днів, а також з огляду ну факт нарахування відповідачем пені за порушення зобов'язання, відсутні підстави вважати договір виконаним до сплати виконавцем нарахованої пені, а тому необґрунтованим є нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат з наступного дня після спливу трьох банківських днів з дня поставки.

Як було встановлено судом, 06.02.2018 позивачем було оплачено пеню та виставлено претензію (лист вих.№49СВ-02 від 06.02.2018) про повернення суми забезпечення виконання контракту, яку отримано відповідачем 07.02.2018, у зв'язку з чим, враховуючи встановлений у пункті 11.6 Контракту строк виконання зобов'язання, першим днем прострочення є 13.02.2018.

Таким чином, враховуючи, що господарським судом на підставі поданих доказів були встановлені обставини прострочення виконання відповідачем зобов'язання з повернення суми грошового забезпечення, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, нарахованих на підставі ст.625 Цивільного кодексу України, ґрунтуються на нормах закону.

За перерахунком суду, приймаючи до уваги перший день прострочення, встановлений судом, та останній день прострочення, визначений позивачем, сума 3% річних за період з 13.02.2018 по 28.03.2018 (44 дні) становить 1 017,16 грн. (281 259,00 грн. х 3% / 365 днів х 44 дні = 1 017,16 грн.). При цьому, сума інфляційних втрат за період з лютого по березень 2018 за прострочення сплати 281 259,00 грн. становить 5 653,02 грн., а тому відповідні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасні вантажівки» та стягнення з Міністерства оборони України суми забезпечення виконання контракту в розмірі 281 259,00 грн., 3% річних в сумі 1 017,16 грн. та інфляційних втрат в сумі 5 653,02 грн.

Інша частина позовних вимог (про стягнення 3% річних в сумі 1 040,27 грн. та інфляційних втрат в сумі 1 097,20 грн.) не підлягає задоволенню з викладених вище підстав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи підлягає розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4 318,94 грн., а судовий збір в сумі 32,06 грн. залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 129, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасні вантажівки» до Міністерства оборони України про стягнення 290 066,65 грн. - задовольнити частково.

2. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, буд. 6; ідентифікаційний код 00034022) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасні вантажівки» (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 51-А; ідентифікаційний код 03366500) суму забезпечення виконання контракту в розмірі 281 259 (двісті вісімдесят одна тисяча двісті п'ятдесят дев'ять) грн. 00 коп., 3% річних в сумі 1 017 (одна тисяча сімнадцять) грн. 16 коп., інфляційні втрати в сумі 5 653 (п'ять тисяч шістсот п'ятдесят три) грн. 02 коп. та судовий збір у розмірі 4 318 (чотири тисячі триста вісімнадцять) грн. 94 коп.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Судовий збір в сумі 32,06 грн. залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю «Сучасні вантажівки».

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12.06.2018.

Суддя В.В. Князьков