ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 904/3724/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, Баранець О.М., Вронська Г.О.

розглянувши у порядку письмового провадження матеріали касаційної скарги Дніпровської міської ради

на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду

(головуючий - Антонік С.Г., судді: Березкін О.В., Чимбар Л.О.)

від 30.08.2017

у справі № 904/3724/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Екосфера Дніпро"

до Комунального підприємства "Житлове господарство Самарського району" Дніпровської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Дніпровська міська рада

про стягнення 18 647,45 грн заборгованості за надані послуги, 4090,74 грн 3%річних, 37 631,74 грн пені,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Екосфера Дніпро" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Комунального підприємства "Житлове господарство Самарського району" Дніпровської міської ради про стягнення заборгованості на загальну суму 60 369, 93 грн, з яких: 17 492, 05 грн пені за період з 01.03.2017 по 28.03.2017 за актом за січень 2017 року; 1 874, 14 грн 3 % річних за період з 01.03.2017 по 28.03.2017 за актом за січень 2017 року; 18 647, 45 грн заборгованості за надані послуги у лютому 2017 року; 20 139, 69 грн пені за період з 29.03.2017 по 11.02.2017 за актом за лютий 2017 року; 2 216, 60 грн 3% річних за період з 29.03.2017 по 11.05.2017 за актом за лютий 2017 року (з урахуванням заяви від 11.05.2017 про зменшення позовних вимог, яка прийнята та розглянута судом).

Позов обґрунтовано неналежним виконанням зобов'язань за договором від 30.12.2016 № 12-30-1 в частині оплати наданих послуг з прибирання прибудинкових територій житлових будинків.

Матеріально-правовою підставою позову визначені статті 173, 175, 193, 199, 232, Господарського кодексу України, статті 509, 625, 629 Цивільного кодексу України.

У відзиві на позовну заяву Комунальне підприємство "Житлове господарство Самарського району" Дніпровської міської ради посилається на те, що виникнення заборгованості за договором, зумовлене тим, що протягом терміну надання послуг за договором та після їх надання, жодних вимог щодо сплати за надані послуги у строки встановлені договором позивачем відповідачу не заявлялось. Враховуючи рівень надходжень оплати за житлово-комунальні послуги від населення, а також те, що відповідачем для належного обслуговування житлового фонду було укладено низку договорів з іншими підрядними організаціями, за якими контрагенти вимагали своєчасної оплати за виконані роботи, тому відповідач здійснював оплату саме за вказаними договорами, а оплата за договором була здійснена не в повному обсязі. Відповідачем було перевірено правильність 3% річних та пені, помилок виявлено не було, тому вказані суми, на думку відповідача, є обґрунтованими. Також відповідач зазначає, що стягнення з нього заборгованості може негативно вплинути на стан розрахункової дисципліни з іншими контрагентами, які на даний час здійснюють виконання поточних ремонтів та технічне обслуговування житлового фонду, що перебуває в управлінні підприємства.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2017 за ініціативою суду до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено Дніпровську міську раду.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2017 у справі №904/3724/17 у задоволенні позову відмовлено.

При розгляді справи судами попередніх інстанцій встановлені такі обставини:

- між Товариством з обмеженою відповідальністю "Екосфера Дніпро" (виконавець) та Комунальним підприємством "Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради (замовник) 30.12.2016 укладено договір №12-30-1 про надання послуг з прибирання прибудинкової території (далі - договір), згідно умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання особисто або шляхом залучення на договірних засадах фізичних та/або юридичних осіб надавати послуги з прибирання прибудинкових територій (надалі - послуги) житлових будинках згідно переліку, визначеному у додатку № 1,2, згідно переліку та періодичності, які встановлені в додатку №3 до цього договору, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконавцеві надані ним послуги (п.1.1 договору);

- послуги, передбачені п.1.1 договору надаються виконавцем у відповідності до актів чинного законодавства України, що регулює надання житлово-комунальних послуг, здійснення права власності в багатоквартирному будинку, а також відповідних рішень органів місцевого самоврядування, що поширюються на діяльність управителя житлової нерухомості та сторін договору (п.1.2 договору);

- відповідно до п.п. 2.1.-2.5 договору, щомісячна вартість послуг станом на момент укладення договору складає 1 486 004,20 грн. (один мільйон чотириста вісімдесят шість тисяч чотири гривні 20 коп.) з ПДВ. Загальна вартість послуг визначається в актах прийому наданих послуг. На підтвердження надання послуг за договором виконавець надає замовнику акт наданих послуг (далі - акт) та рахунок на оплату. Замовник зобов'язаний підписати акт протягом десятиденного строку з дня отримання акту. У разі мотивованої відмови замовника прийняти надані послуги, сторонами у 10-дений термін складається рекламаційний акт з переліком претензій замовника, які виконавець має усунути в розумні строки та за власний рахунок. У разі не підписання акта замовником або відсутності мотивованої відмови замовника протягом визначеного строку, послуги згідно наданого виконавцем Акту вважаються наданими та підлягають оплаті на умовах цього договору. Оплата послуг, наданих у відповідному місяці, проводиться замовником щоденно на протязі 20-ти банківських днів, з моменту підписання сторонами акту приймання наданих послуг за звітній місяць;

- у разі несвоєчасної оплати замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день затримки та відшкодовує заподіяні збитки (п. 4.2. договору);

- пунктом 6.1 сторони погодили, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з 01.01.2017 та діє до 31.12.2017;

- в додатку № 2 зазначено перелік житлових будинків Самарського району, а в додатку № 3 Амур-Нижньодніпровського району, за якими виконавець надає послуги з прибирання прибудинкової території. При цьому в Додатках зазначена адреса, кількість поверхів, загальна площа прибудинкової території та вартість послуги з прибирання по кожному будинку та загальна площа і вартість;

- в подальшому сторонами до договору укладено додаткові угоди від 03.01.2017, від 01.02.2017, від 13.02.2017, якими вносилися зміни в додатки №№ 2, 3 щодо кількості об'єктів прибирання, та у зв'язку з цим зміни в п.2.1. щодо місячної вартості наданих послуг.

- на виконання умов договору в січні - лютому 2017 року сторонами складені та підписані акти надання послуг: № 9 від 31.01.2017 з прибирання прибудинкової території згідно з дислокацією, зазначеною у додатках №№ 2,3 за додаткової угоди від 03.01.2017 до договору № 12-30-1 від 30.12.2016 на суму 1 465 623,97 грн.; № 23 від 28.02.2017 з прибирання прибудинкової території згідно з дислокацією, зазначеною у додатках № 2,3 за додаткової угоди від 13.02.2017 до договору № 12-30-1 від 30.12.2016 на суму 1 387 035,50 грн;

- у зв'язку з неповною оплатою послуг позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на свою користь, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, 18 647,45 грн заборгованості за послуги надані в лютому 2017 року, 37 631,74 грн пені та 4 090,74 грн 3 % річних.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з таких висновків:

- надані в матеріали справи акти здачі-приймання робіт (надання послуг) не містять даних щодо обсягів наданих послуг, змісту наданих послуг, що унеможливлює встановити з чого складається місячна вартість таких послуг;

- позивачем в матеріали справи було надано довідку про наявність у товариства обладнання та матеріально-технічної бази, довідку про наявність працівників відповідної кваліфікації, копії договорів укладених з метою виконання спірного договору, копії актів перевірки прибирання прибудинкової території в січні - лютому 2017 року, копії табелів обліку робочого часу. Однак, вказані документи підписані в односторонньому порядку з боку позивача та які є його внутрішніми документами, а тому не можуть достовірно підтверджувати обставини, які свідчать про фактичне виконання робіт з надання послуг передбачених умовами договору та надання послуг саме на заявлену до стягнення суму;

- судом не прийнятий як доказ фактичного виконання підпис на актах фізичних осіб, мешканців будинку, які не є сторонами договору укладеного між позивачем та відповідачем. Фізичні особи, які є співвласниками багатоповерхового будинку, не наділені правом контролювати надані послуги позивачем;

- з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність у матеріалах справи первинних документів, обумовлених договором, та про невідповідність наданих позивачем документів вимогам, що ставляться законодавством до первинних документів, що фіксують здійснення господарських операцій, фактичного виконання послуг, а відтак про недоведеність виконання позивачем зобов'язання, що підлягало б оплаті відповідно до заявлених позовних вимог.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.08.2017 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2017 у справі №904/3724/17 скасовано. Прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з Комунального підприємства "Житлове господарство Самарського району" Дніпровської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Екосфера Дніпро" 18 647,45 грн боргу, 37 631,74 грн пені, 4 090,74 грн 3% річних.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем належним чином підтверджено факт неналежного виконання договірних зобов'язань з оплати наданих послуг, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України та пунктом 4.2. договору.

Не погоджуючись з постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.08.2017, Дніпровська міська рада подала касаційну скаргу, в якій просить вказану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Узагальнені доводи Дніпровської міської ради, викладені у касаційній скарзі:

- судом апеляційної інстанції не враховано неналежне оформлення актів надання послуг;

суд апеляційної інстанції з порушенням вимог Закону України "Про судовий збір" здійснив невірний розподіл судових витрат безпідставно стягнувши з відповідача суму у розмірі 6 730, 35 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Екосфера Дніпро" та Комунальне підприємство "Житлове господарство Самарського району" Дніпровської міської ради своїм правом на подання відзивів на касаційну скаргу не скористались, що в силу частини 3 статті 295 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду судових рішень.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Студенця В.І. - головуючого, Баранця О.М., Вронської Г.О. від 22.03.2018 касаційну скаргу прийнято до письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Верховний Суд, переглядаючи у касаційному порядку оскаржувані судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (статті 11, 626 Цивільного кодексу України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (стаття 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 ЦК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено факт надання послуг за договором, який підтверджується підписаними сторонами актами надання послуг за січень, лютий 2017 року №№9, 23 та актами за січень та лютий 2017 року, складеними по кожному будинку представником КП "ЖХ Самарського району", двірником та мешканцями будинку про те, що прибудинкова територій прибирається у повному обсязі.

Факт надання послуг та сума заборгованості відповідачем не заперечується.

Також суд апеляційної інстанції вказав на те, що діючим законодавством не встановлена обов'язкова форма акта, що підтверджує надання послуг. У даному випадку пріоритетність має не відповідність складеного акта формі, що ставиться до первинних документів, а фактичне виконання робіт, їх кількість та вартість.

Судом апеляційної інстанції на підставі поданих сторонами доказів встановлено, що в актах наданих послуг, що містяться в матеріалах справи, зазначено найменування сторін, назва, дата складання, найменування робіт та їх кількість "прибирання прибудинкової території згідно з дислокацією, зазначеною у додатках №№ 2, 3…", вартість робіт. При цьому, саме у додатках №№ 2, 3 зазначена площа, яка прибирається та вартість цих робіт. Підписаними повноважними представниками сторін актами підтверджується виконання робіт в кількості, зазначеному в додатках №№ 2, 3, вартість виконаних робіт відповідає вартості встановленій договором.

Встановивши зазначені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині стягнення основного боргу.

Також позивач нарахував на заборгованість по акту за січень 2017 року та просив стягнути 17 492, 05 грн пені за період з 01.03.2017 по 28.03.2017 та 1 874,14 грн. 3 % річних за період з 01.03.2017 по 28.03.2017. По акту за лютий 2017 року - 20 139,69 грн. пені за період з 29.03.2017 по 11.05.2017 та 2 216, 60 грн. 3 % річних за період з 29.03.2017 по 11.05.2017.

Частиною першою статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 4.2. договору сторони встановили, що у разі несвоєчасної оплати замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день затримки.

Окрім того, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який построчив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі № 9/5014/969/2012(5/65/2011)).

Отже, підставою для задоволення позову в частині трьох процентів річних та пені став висновок суду апеляційної інстанції про неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо своєчасної та повної оплати наданих послуг, передбачену статтею 625 ЦК України та пунктом 4.2 договору відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

За розрахунком позивача, перевіреним судом апеляційної інстанції, у позивача виникло право на нарахування та стягнення з відповідача 17 492,05 грн пені за період з 01.03.2017 по 28.03.2017 за актом за січень 2017 року, 1 874,14 грн 3 % річних за період з 01.03.2017 по 28.03.2017 за актом за січень 2017 року, 20 139,69 грн пені за період з 29.03.2017 по 11.02.017 за актом за лютий 2017 року, 2 216,60 грн 3 % річних за період з 29.03.2017 по 11.05.2017 за актом за лютий 2017 року.

Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведені у касаційній скарзі доводи колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що зводяться до переоцінки встановлених судом апеляційної інстанції обставин, а суд касаційної інстанції з урахуванням вимог частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Окрім того, наведені доводи були розглянуті та їм було надано належну правову оцінку судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Щодо доводів Дніпровської міської ради про порушення судом апеляційної інстанції положень Закону України "Про судовий збір" слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній до 15.12.2017, за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний господарський суд приймає постанову, у якій зазначає, зокрема, новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Порядок розподілу судових витрат передбачено статтею 49 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній до 15.12.2017, згідно якої стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній до 15.12.2017, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір".

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на момент подання позову) судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на момент подання позову) ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становила 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2017 у розмірі 1 600,00 грн. (стаття 7).

Отже, ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру становила 1 600,00 грн, виходячи з ціни позову з урахуванням зменшення позовних вимог (60 369,93 грн.)

За змістом підпункту 4 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (у редакції чинній на момент подання апеляційної скарги на рішення суду) за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржувалося позивачем у цілому, тому при поданні апеляційної скарги на це рішення ставка судового збору становила 1760,00 грн (110 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви майнового характеру).

За таких обставин при розподілі судових витрат апеляційний суд мав стягнути з Комунального підприємства "Житлове господарство Самарського району" Дніпровської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Екосфера Дніпро" 1600,00 грн судового збору за розгляд позовної заяви та 1760,00 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній з 15.12.2017, суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Враховуючи наведене, постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.08.2017 у частині вирішення питання про розподіл судових витрат підлягає зміні без передачі справи на новий розгляд.

У решті постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.08.2017 у справі № 904/3724/17 слід залишити без змін.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 300, 301, 308, 309, 314 - 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити частково.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.08.2017 у справі № 904/3724/17 у частині вирішення питання про розподіл судових витрат змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини цієї постанови в такій редакції:

"Стягнути з Комунального підприємства "Житлове господарство Самарського району" Дніпровської міської ради (м. Дніпро, вул. Агнії Барто,19) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Екосфера Дніпро" (Дніпропетровська обл., м.Кам?янське, вул. Сачко, 24) 18 647,45 грн боргу, 37 631,74 грн пені, 4 090,74 грн 3 % річних, 1 600,00 грн витрат по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви та 1760,00 грн витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги."

3. У решті постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.08.2017 у справі № 904/3724/17 залишити без змін.

4. Доручити Господарському суду Дніпропетровської області видати наказ.

5. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В.Студенець

Судді О.Баранець

Г. Вронська