ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

05.06.2018 Справа № 904/1350/18

За позовом: В.о. керівника Жовтоводської місцевої прокуратури в інтересах держави , м. Жовті Води

До: Жовтоводської міської ради , м. Жовті Води (відповідач-1) та Фізичної особи - підприємця Дубового Анатолія Івановича , м. Жовті Води (відповідач-2)

Про: визнання незаконним та скасування рішення , недійсним договору та зобов'язання повернути земельну ділянку

Суддя Васильєв О.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від прокуратури : Карпенко О.І. ( дов.№05/2-2289 вих.17 від 15.12.17 р.);

Від відповідача-1: Шостак Т.О. ( дов. №4/4-357-01-12 від 04.05.18 р.);

Від відповідача-2: не з'явився

СУТЬ СПОРУ :

В.о. керівника Жовтоводської місцевої прокуратури (позивач) звернувся з позовом до Жовтоводської міської ради (відповідач-1) та ФОП Дубового А.І. (відповідач-2 ) про визнання незаконним та скасування рішення Жовтовської міської ради від 28.01.15р. №2067-58/VI «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту, для розміщення тимчасової споруди з послідуючим укладанням договору особистого строкового сервітуту» в частині затвердження технічної документації та передачі земельної ділянки фізичній особі-підприємцю Дубовому А.І. ; про визнання недійсним договору від 03.02.2015 р. б/н про встановлення особистого сервітуту ( укладеному між відповідачами-1, 2) та про зобов'язання відповідача-2 повернути територіальній громаді в особі Жовтоводської міської ради земельну ділянку площею 0, 0057 га кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану по АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням прокурора на невідповідність оскаржуваного ним рішення та договору вимогам ст.ст.98,99,122,124 Земельного кодексу України ( оскільки за твердженням прокуратури відповідач-2 не був на момент укладання спірного договору ані власником , ані землекористувачем сусідньої земельної ділянки чи об'єктів нерухмого майна , прохід до яких неможливий без використання спірної земельної ділянки; а тому не є суб'єктом , який має правовимагати встановлення сервітуту ). Прийняття ж оспорюваних рішення та укладання договору порушують права держави .

Ухвалою суду від 03.04.18р. було відкрито провадження у справі №904/1350/18, справу призначено до розгляду за правилами загального провадження у підготовчому засіданні на 24.04.18р.

Жовтоводська міська рада (відповідач-1) проти задоволення позовних вимог в.о. керівника прокуратури заперечував зазначаючи, що: СПД Дубовий А.І. на момент прийняття оскаржуваного рішення та укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту був власником об'єкту нерухомості , прохід до якого неможливий без використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, а тому є субє'ктом, який має право вимагати встановлення сервітуту . Оскаржуване рішення прийнято Жовтоводською міськрадою в межах повноважень , визначених ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» ; та є таким, що відповідає вимогам статей 12, 99, 100, 101, 116 Земельного кодексу України та ст.ст. 401, 402, 403 ЦК України. Договір від 03.02.15р. б/н. про встановлення особистого сервітуту укладений повноваженими особами , у вільний спосіб, який відповідає внутрішній волі сторін, у формі , встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків і не є удаваним правочином, відсутні підстави для зобов'язання відповідача-2 повернути територіальній громаді в особі Жовтоводської міської ради спірну земельну ділянку. Також відповідач-1 заявив про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.

СПД Дубовий А.І. ( відповідач-2 ) проти задоволення позовних вимог в.о. керівника прокурора взаперечував , вказуючи на , що ним у відповідності до вимог чинного законодавства України було придбано у власність нежитлове приміщення, яке використовується для розміщення магазину та автостоянки для тимчасового паркування . Після чого він звернувся до міської ради із заявою про відведення йому спірної земельної ділянки та за результатами розгляду цієї заяви Жовтоводська міська рада прийняла оскаржуване прокуратурою рішення ; а в подальшому ним було укладенно договір про встановлення особистого строкового сервітуту . Також відповідач-2 клопотав про розгляд справіи за його відсутністю .

Предметом спору у цій справі є визнання недійсним ( незаконним ) та скасування рішення Жовтовської міської ради від 28.01.15р. №2067-58/VI «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту, для розміщення тимчасової споруди з послідуючим укладанням договору особистого строкового сервітуту» в частині затвердження технічної документації та передачі земельної ділянки фізичній особі-підприємцю Дубовому А.І. ; визнання недійсним договору від 03.02.2015 р. б/н про встановлення особистого сервітуту ( укладеному між відповідачами-1, 2) та зобов'язання відповідача-2 повернути територіальній громаді в особі Жовтоводської міської ради земельну ділянку площею 0, 0057 га кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану по АДРЕСА_1. Тобто, земельні правовідносини виникли між Жовтоводською міською радою та ФОП Дубовим А.І. щодо користування земельною ділянкою на умовах особистого строкового платного сервітуту.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 р. у справі № 306/2004/15-ц ( провадження №14-39 цс 18 ) : … Згідно з частиною першою статті 318 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього кодексу. А відповідно до останньої учасниками цивільних відносин визнаються: фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави й інші суб'єкти публічного права.

32. Відповідно до частин першої та другої статті 325 цього ж кодексу суб'єктами права приватної власності є фізичні і юридичні особи. Вони можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

33. Частиною другою статті 2 Земельного кодексу (далі - ЗК) України визначено, що суб'єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. А відповідно до статті 80 ЗК України суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

34. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам (частина друга статті 93 ЗК України).

35. Отож, надання у власність або оренду земельної ділянки не залежить від наявності у фізичної особи статусу підприємця.

36. Згідно з частиною першою статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

37. Відповідно до статті 42 Господарського кодексу (далі - ГК) України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

38. Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

39. Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

40. Тобто, фізична особа, яка є власником, зокрема, земельної ділянки, має право використовувати її для здійснення підприємницької діяльності.

41. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

42. Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

43. Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

44. У відповідності з частиною першою статті 58 ГК України суб'єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

45. Набуття статусу підприємця не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи. Натомість, згідно з частиною восьмою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

46. Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

47. Таким чином, цивільні права й обов'язки фізичної особи, зокрема, право власності та право оренди на земельну ділянку, набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

48. ОСОБА_3 як фізична особа отримав в оренду комунальну земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (пункт 1.1 договору оренди земельної ділянки від 4 лютого 2014 року), яку у подальшому придбав у приватну власність для тієї ж мети (пункт 1.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки для здійснення підприємницької діяльності від 24 липня 2014 року).

49. Відтак, Велика Палата Верховного Суду погоджується з аргументами заступника прокурора Закарпатської області про те, що ОСОБА_3 набув цивільні права на земельну ділянку у спірних правовідносинах як фізична особа - суб'єкт земельних відносин.

50. Наявність у ОСОБА_3 статусу підприємця з 3 лютого 1999 року не може свідчити про те, що з моменту його державної реєстрації як фізичної особи-підприємця він виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і щодо набуття в оренду чи у власність земельної ділянки.

51. У разі позбавлення ОСОБА_3 статусу підприємця він не позбавляється набутих раніше цивільних прав і обов'язків фізичної особи, зокрема і права власності на земельну ділянку, придбану для здійснення підприємницької діяльності.

52. Законодавство України не передбачає обмежень для фізичних осіб щодо нової державної реєстрації статусу фізичної особи-підприємця у будь-який час після того, як до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань був внесений запис про припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

… 54 . З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок Апеляційного суду Закарпатської області про те, що справа підлягає розгляду у порядку господарського судочинства лише тому, що ОСОБА_3 з 3 лютого 1999 року є фізичною особою-підприємцем.

55. Відтак, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене , Велика Палата Верховного Суду виклала наступні Висновки про правильне застосування норм права :

62. Фізична особа, яка є власником земельної ділянки, має право використовувати її для здійснення підприємницької діяльності.

63. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

64. Підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

65. Цивільні права й обов'язки фізичної особи, зокрема, право власності та право оренди на земельну ділянку, набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

66. Наявність у фізичної особи статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту її державної реєстрації як фізичної особи-підприємця вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і щодо набуття в оренду чи у власність земельної ділянки.

Згідно до приписів ч.4 ст.236 ГПК України : при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки Велика Палата Верхового Суду в аналогічній справі дійшла до висновку про те , що такі спори підлягають розгляду в порядку цивільного , а не господарського судочинства ; та враховуючи вимоги п.1 ч.1 ст.231 ГПК України ; господарський суд вважає , що провадження у цій справі підлягає закриттю у звязку з тим , що цей спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства ; а розгляд справи відноситься до юрисдикції Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області в порядку цивільного судочинства .

Відповідно до частин 3-5 ст.231 цього кодексу : у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв'язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Суд звертає увагу, що відповідно до приписів ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

З урахуванням вищезазначеного, керуючись вимогами ст. ст. 231,236 ГПК України, постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 р. у справі № 306/2004/15-ц ( провадження №14-39 цс 18 ), господарський суд, -

УХВАЛИB:

Закрити провадження у справі № 904/1350/18 .

Відповідно до вимог ст. 235 ГПК України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Згідно до вимог ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Відповідно до вимог ст. 257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції .

Суддя О.Ю.Васильєв
05.06.18р.