ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2018 р. Справа №922/4099/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Успіх-Східна Україна», м.Харків, (вх.№764Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 02.04.2018 року по справі №922/4099/17,

за позовом PRZEDSIEBIORSTWO PRODUKCYJNO HANDLOWO-USLUGOWE «HYDRAMET» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA (Виробничо-торгівельно-сервісне підприємство «Hydramet» Товариство з обмеженою відповідальністю), Польща,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Успіх-Східна Україна», м.Харків,

про стягнення 39414,32 євро (еквівалент 1268233,19 грн.),-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року PRZEDSIEBIORSTWO PRODUKCYJNO HANDLOWO-USLUGOWE «HYDRAMET» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA (Виробничо-торгівельно-сервісне підприємство «Hydramet» Товариство з обмеженою відповідальністю) звернулося до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Успіх-Східна Україна», в якій просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 20375,65 євро; пеню у розмірі 16349,08 євро; 3% річних у розмірі 2689,59 євро, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань згідно контракту №USP-HYD 08/2010 про продаж техніки та запасних частин від 03.08.2010 року, що був укладений між позивачем та відповідачем. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.04.2018 року у справі №922/4099/17 (повне рішення складено 04.04.2018 року, суддя Светлічний Ю.В.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Успіх-Східна Україна» на користь PRZEDSIEBIORSTWO PRODUKCYJNO HANDLOWO-USLUGOWE «HYDRAMET» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA (Виробничо-торгівельно-сервісне підприємство «Hydramet» Товариство з обмеженою відповідальністю) суму боргу у розмірі 20375,65 євро, 3% річних у розмірі 2689,59 євро та судовий збір у розмірі 11131,70 грн.

В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 16349,08 євро - у задоволенні позову відмовлено.

Відповідач з вищевказаним рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 02.04.2018 року в частині задоволення позову та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким у позові відмовити; в іншій частині рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що з огляду на умови контракту та обставини справи, строк позовної давності щодо суми боргу та 3% річних сплив ще 30.05.2016 року.

Відповідач вказує, що здійснення часткової оплати поставленого товару з призначенням платежу: «оплата за товар по Контракту №USP-НYD08/2010», позивач не надав в обґрунтування своїх доводів будь-які платіжні документи, які б таке підтверджували. Зазначення у наданих до матеріалів справи платіжних документах у призначенні платежу номеру та дати контракту, враховуючи, що постачання товару здійснювалося партіями, за будь-яких умов не може бути безумовним підтвердженням того, за який саме товар здійснено часткову оплату. Відповідно, вважати таку часткову оплату перериванням строку позовної давності за таких умов неможна.

Крім того, апелянт наводить те, що додана до позовної заяви копія гарантійного листа відповідача від 23.05.2014 року не містить посилань ані на контракт, ані на інвойс, що повністю виключає можливість ідентифікувати те, про заборгованість за якими саме зобов'язаннями йшла мова у такому листі. Навіть у разі якщо такий гарантійний лист вважати таким, що перервав строки позовної давності за зобов'язаннями відповідача щодо сплати вартості товару, визначеного інвойсом №І/000066/13 від 29.04.2013 року, трирічний строк позовної давності після такого переривання все одно сплив ще в кінці серпня 2017 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду лише у грудні 2017 року. Стосовно листа від 10.02.2017 року (електронне листування), в якому зазначено про погашення заборгованості до 01.05.2017 року, слід звернути увагу, що правових підстав вважати такий лист гарантійним листом, який би переривав строки позовної давності, немає.

Скаржник наполягає на тому, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами, а визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 26.04.2018 року у справі №922/4099/17 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Успіх-Східна Україна»; надано учасникам справи строк для надання суду апеляційної інстанції відзивів на апеляційну скаргу та доказів надсилання (надання) копії цього відзиву та доданих до нього документів апелянту. Крім того, учасникам справи надано строк для надання до суду клопотань та документів в обґрунтування своєї позиції по справі.

10.05.2018 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3478), в якому не погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою суду від 21.05.2018 року призначено апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Успіх-Східна Україна» до розгляду; викликано в судове засідання представників сторін, а також повідомлено, що розгляд справи буде здійснюватися у порядку визначеному ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представників, належним чином повідомлених не перешкоджає розгляду справи.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам рекомендованим листом 22.05.2018 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі і отримана представником позивача 29.06.2018 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи. Однак, представник позивача у судове засідання не з'явився, про причини не з'явлення суд не повідомив.

До початку судового засідання 31.05.2018 року від представника відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх.№4111), в якому просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату, оскільки повноважний представник знаходиться у відпустці і не має змоги приймати участь у судовому засіданні, а інший повноважний представник не має достатнього часу на підготовку до судового засідання.

Відповідно до ч. 11 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Підставою для відкладення розгляду справи апелянт наводить причину неможливості присутності уповноваженого представника у судовому засіданні через його знаходження у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами.

Колегія суддів вважає, що причини наведені в клопотанні для відкладення розгляду справи є неповажними, а отже таке клопотання не підлягає задоволенню.

Так, по-перше, чинне законодавство не обмежує сторін певним колом осіб, які можуть представляти його в суді, а тому відповідач, у разі його бажання бути присутнім у судовому засіданні, повинен був вирішити питання про направлення у судове засідання іншого представника.

При цьому, матеріали справи свідчать, що відповідач обізнаний про апеляційне провадження з моменту отримання ухвали про відкриття апеляційного провадження, тобто з 08.05.2018 року, а знаходження представника у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами не є неочікуваною подією, яку неможливо передбачити і вчинити дії направлені на організацію представництва інтересів юридичної особи у суді.

Відповідно до ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що наявних у справі документів достатньо для розгляду справи по суті, судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, а також враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком, з огляду на положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, 03.08.2010 року між PRZEDSIEBIORSTWO PRODUKCYJNO HANDLOWO-USLUGOWE «HYDRAMET» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA (Виробничо-торгівельно-сервісне підприємство «Hydramet» Товариство з обмеженою відповідальністю, продавець за контрактом, позивач у справі) та Приватним акціонерним товариством «Успіх-Східна Україна» (на даний час: Товариство з обмеженою відповідальністю «Успіх-Східна Україна», покупець за контрактом, відповідач у справі) було укладено контракт №USP-HYD 08/2010.

У п.п. 1.1. контракту сторони погодили, що «Покупатель оплачивает, а продавец поставляет технику и запасные части».

Згідно п.п. 2.1. контракту, «Отгрузка осуществляется на условиях FСА Гидрамет Польша».

Відповідно до п.п. 3.1. контракту: «Оплата за товар производится: - в виде предварительной оплаты по банковским реквизитам указанным в пункте 12 настоящего контракта - предоплата 30% при заказе - остальные 70% оплаты перед загрузкой».

Згідно п.п. 3.3. контракту: «В случае нарушения покупателем согласованных сроков оплаты стоимости отгруженного товара, продавец имеет право требовать, а покупатель обязуется уплатить пеню в размере 0,05% от стоимости неисполненного обязательства за каждый день просрочки».

Сторони у п.п. 2. додатку 3 до контракту №8Р-НYD 08/2010 визначили, що «Настоящий контракт вступает в силу с момента подписания и действует до 31.12.2017 года».

Матеріали справи свідчать, що контракт №USP-HYD 08/2010 від 03.08.2010 року є підписаним представниками сторін по контракту з боку позивача та відповідача, про що свідчить копія контракту, що надана на вимогу ухвали суду про витребування доказів від 14.02.2018 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», яка засвідчена належним чином представником банку, який міститься у вказаній банківській установі в порядку здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, затвердженої постановою Правління НБУ від 24.03.1999 року №136.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, станом на момент розгляду справи у колегії суддів відсутні підстави вважати, що відповідний контракт є недійсним, а також відсутні судові рішення, якими контракт був би визнаний недійсним.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Згідно ч.1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.6 п.1 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, до відзиву додаються: 1) докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Згідно ч.1-2 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідчених копіях, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Відповідно ч.1-2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно ч.3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Колегія суддів зазначає, що надана копія контракту є належним та допустимим доказом у справі. Крім того, позивачем було надано оригінал товарно-транспортної накладної б/н на підтвердження отримання товару відповідачем (т.1, а.с. 113) на якій також міститься підпис та печатка відповідача, а також дата отримання відповідачем товару - 17.05.2013 року.

У матеріалах справи наявні гарантійні листи, на які посилається позивач в обґрунтування своєї позиції по справі, від 23.05.2014 року №114-791 (т.1, а.с. 32) та від 10.02.2018 року (електронне листування - т.1 а.с.35-37), в яких міститься інформація про яке саме зобов'язання йде мова. При цьому, відповідачем не доведено та необґрунтовано факту існування будь-яких інших договорів укладених у простій чи у спрощеній формі між позивачем та відповідачем.

Про прийняття відповідачем товару від позивача свідчать дії відповідача по проведенню митних процедур по розмитненню товару. Також, від ТОВ «Юніттранс», який був перевізником товару послугами якого скористався відповідач, надані на виконання ухвали суду першої інстанції від 14.02.2018 року документи: копія товарно-транспортної накладної CMR та копія перепустки ЕЕ №807000000/2013/906903, що підтверджує розмитнення вантажу для відповідача: ТОВ «Успіх-Україна».

Отже, матеріали справи свідчать про наявність між позивачем та відповідачем правовідносин, які витікають з умов контракту №USP-HYD 08/2010 від 03.08.2010 року.

Додатковою угодою №4 до контракту змінено назву «Покупателя» з Приватного акціонерного товариства «Успіх-Східна Україна» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Успіх-Східна Україна» - як правонаступника.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами у справі виникли зобов'язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору купівлі-продажу, згідно якого та в силу ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач свої зобов'язання за контрактом виконав, а саме передав, а відповідач отримав у власність товар на загальну суму у розмірі 26435,65 євро.

Натомість, відповідач свої зобов'язання за контрактом у належному порядку та строки не виконав, що полягає лише у частковій оплаті товару 29.11.2013 року у розмірі 2000 євро; 03.06.2014 року у розмірі 1200 євро; 30.07.2015 року у розмірі 960 євро; 02.09.2015 року у розмірі 700 євро; 20.10.2015 року у розмірі 600 євро; 10.11.2015 року у розмірі 600 євро (всього на суму 6060,00 євро) і підтверджується довідками з банку в яких вказано про призначення платежів: «оплата за товар по Контракту №USP-HYD 08/2010 від 03.08.2010р.» (т.1, а.с. 94-105).

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобов'язання по сплаті за контрактом №USP-HYD 08/2010 від 03.08.2010 року. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення 20375,65 євро боргу є обґрунтованими та підтвердженими.

Разом з тим, відповідачем у суді першої інстанції у відзиві на позов заявлено про застосування строку позовної давності.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України закріплено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно приписів ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Колегія суддів дослідивши обставини справи дійшла висновку, що відповідачем було вчинено дії, які свідчать про переривання строку позовної давності, а саме оплата зобов'язання за контрактом, що підтверджується платежами: від 29.11.2013р. у розмірі 2000 євро; 03.06.2014р. у розмірі 1200 євро; 30.07.2015р. у розмірі 960 євро; 02.09.2015р. у розмірі 700 євро; 20.10.2015р. у розмірі 600 євро; 10.11.2015р. у розмірі 600 євро. Крім того, в матеріалах справи містяться письмові звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідні дії вчинялися у період, коли строк позовної давності не закінчився, у зв'язку з чим вони переривалася, а звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за контрактом вчинено в межах позовної давності.

Таким чином, посилання відповідача на те, що строк позовної давності до вимог про стягнення суми боргу за контрактом у розмірі 20375,65 євро слив є необґрунтованими.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми Закону позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2689,59 євро за період з 29.05.2013 року по 20.10.2017 року.

Апелянт в обґрунтування своєї позиції посилається на п. 4.4.1. постанови пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» в якому зазначено, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Колегія суддів враховує вказану правову позицію та вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 року по справі №3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 Цивільного кодексу України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов'язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Тобто, з огляду на викладене, можливо дійти висновку, що позивач має право на стягнення 3% річних за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду.

Так, позивач звернувся до суду 01.12.2017 року, що підтверджується експрес накладною про направлення позовної заяви до суду (т.1, а.с. 58). Отже, належний трирічний строк для розрахунку 3% річних становить з 30.11.2014 року по 30.11.2017 року.

Однак, перевіривши розрахунок позивача заявлених до стягнення 3% річних, колегією суддів встановлено, що він є невірним, оскільки невірним є визначений період розрахунку 3% річних, а також розрахунок проведено без урахування оплат відповідача.

Колегією суддів, з урахуванням вищевказаних норм права, а також зважаючи на неможливість виходу за межі позовних вимог, що полягає у кінцевій даті розрахунку - 20.10.2017 року, проведено власний розрахунок 3% річних, сума яких підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (розрахунок додається) і розмір яких становить 1829,46 євро.

Суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення на вищевказане уваги не звернув, що призвело до необґрунтованого рішення про стягнення 3% річних за весь період прострочення, тобто без урахування спливу позовної давності, а також оплат з боку відповідача.

Щодо нарахування позивачем пені у розмірі 1616349,08 євро за період з 29.05.2013 року по 20.10.2017 року, суд першої інстанції вірно відмітив, що розрахунок позивача зроблений без урахування положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», а також без врахування строків позовної давності.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлене законом чи договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання повинно мало бути виконано.

У відповідності пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

При цьому, як вже зазначалося визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Матеріали справи свідчать, що строк позовної давності щодо стягнення з відповідача пені є пропущеним, а тому місцевий господарський суд дійшов правомірного та обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволені позовних вимог про стягнення пені у розмірі 16349,08 євро.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. У той час, місцевий господарський суд неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосував норми матеріального права, що зумовило невірне визначення розміру позовних вимог в частині 3% річних, що підлягають задоволенню, у зв'язку з чим оскаржуване рішення підлягає зміні в частині визначення суми 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача і часткового задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зміну рішення суду першої інстанції у відповідній частині, необхідно здійснити перерозподіл судових витрат за подання позовної заяви та апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, п.2, ч.1 ст.275, п.1, 4 ст. 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, ч.6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Успіх-Східна Україна» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 02.04.2018 року по справі №922/4099/17 змінити.

Пункт 2 та пункт 3 резолютивної частини рішення Господарського суду Харківської області від 02.04.2018 року по справі №922/4099/17 викласти в наступній редакції:

« 2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Успіх-Східна Україна» (61036, м.Харків, вул. Мухачова, б. 1А, р/р 1101 в «The State Export-Import Bank of Ukraine», ) на користь PRZEDSIEBIORSTWO PRODUKCYJNO HANDLOWO-USLUGOWE «HYDRAMET» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA (Виробничо-торгівельно-сервісне підприємство «Hydramet» Товариство з обмеженою відповідальністю) (Polska, OBWODOWA 3, GAJEWO, 11-500, код NIP: , рахунок: 62 1020 4753 0000 0402 0055 9682 в РКО ВР S.A.) суму боргу у розмірі 20375,65 євро, 3% річних у розмірі 1829,46 євро та судовий збір у розмірі 10717,84 грн.

3. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 16349,08 євро та 3% річних у розмірі 860,13 євро - у задоволенні позову відмовити».

Стягнути з PRZEDSIEBIORSTWO PRODUKCYJNO HANDLOWO-USLUGOWE «HYDRAMET» SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA (Виробничо-торгівельно-сервісне підприємство «Hydramet» Товариство з обмеженою відповідальністю) (Polska, OBWODOWA 3, GAJEWO, 11-500, код NIP: , рахунок: 62 1020 4753 0000 0402 0055 9682 в РКО ВР S.A.) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Успіх-Східна Україна» (61036, м.Харків, вул. Мухачова, б. 1А, р/р 1101 в «The State Export-Import Bank of Ukraine», ) 1064,36 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 червня 2018 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Ільїн О.В.