РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року Справа № 903/844/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Огороднік К.М., суддя Тимошенко О.М. , суддя Саврій В.А.

секретар судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Західінкомбанк" Костенко І.І. на рішення Господарського суду Волинської області від 26.02.2018 року у справі № 903/844/17 (суддя Шум М.С.), повний текст рішення складено 07.03.2018 року,

за позовом Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецуправління Дорсервіс"

до Приватного підприємства "Ірома"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_3

про витребування майна

за участю представників:

позивача - Іванов А.О., за довіреністю, відповідача 1 - не з'явився, відповідача 2 - не з'явився, третьої особи 1 - ОСОБА_5, за довіреністю, від третьої особи 2 - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Західінкомбанк" звернулось з позовом до ТзОВ "Спецуправління Дорсервіс" та ПП "Ірома", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_3 про витребування від ТзОВ "Спецуправління Дорсервіс" у власність ПАТ "Західінкомбанк" 18/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1 та витребування від ПП "Ірома" у власність ПАТ "Західінкомбанк" 68/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 26.02.2018 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Західінкомбанк" Костенко І.І. (далі - Уповноважена особа) звернулася до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги, Уповноважена особа вказує про те, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки суд вважав, що позивачем не доведено факту наявності у останнього права власності на спірне майно, а ст. 388 ЦК України надає право саме власнику витребувати майно.

На адресу апеляційного господарського суду від представника відповідачів надійшов письмовий відзив, відповідно до якого відповідачі просять суд оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представники позивача та третьої особи 1 підтримали доводи апеляційної скарги в повному обсязі та надали пояснення в обґрунтування своєї позиції, просили задоволити вимоги апеляційної скарги.

Представники відповідачів та третьої особи 2 в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи положення ст. 273 ГПК України щодо строку розгляду скарги в апеляційній інстанції, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення учасників провадження про час і місце розгляду справи, зважаючи на висловлення правової позиції відповідачів по справі у надісланому на адресу суду письмовому відзиві на апеляційну скаргу, суд вважає за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за їх відсутності у відповідності до вимог ст. 269 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам апеляційний суд встановив наступне.

Як встановлено судами та зазначено вище, ПАТ "Західінкомбанк" звернулось з позовом до суду про витребування від ТзОВ "Спецуправління Дорсервіс" у власність позивача 18/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1 та витребування від ПП "Ірома" у власність позивача 68/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1.

В обгрунтування позовних вимог Товариство посилалось на договір купівлі-продажу та акт приймання-передачі приміщення від 27.10.1999 року та вказало про те, що набуття права власності відповідно до ст.128 ЦК УРСР відбувається з моменту передачі речі. Позивач зазначив, що в силу ст.227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення договору в даному випадку не було обов'язковим. Разом з тим, на думку позивача, державна реєстрація права власності (на час укладання договір купівлі-продажу та акт приймання-передачі приміщення від 27.10.1999 року) визначалася Інструкцією, затвердженою наказом Державного комітету будівництва та житлової політики України від 09.06.1998 року № 121. На думку позивача правовстановлюючим документом на приміщення добудови адміністративного приміщення у м. Луцьк, пр.Перемоги, 15 є саме договір купівлі-продажу від 27.10.1999 року.

В силу ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння, а статтею 388 цього Кодексу передбачено право власника на витребування майна від добросовісного набувача.

В силу ст. 397 ЦК України - володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

З огляду на вказані приписи статтей, витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову за допомогою якого власник захищає не тільки свої права на володіння та користування майном, а також і право на розпорядження ним, оскільки перебування майна у чужому незаконному володінні певним чином обмежує і право власника на розпорядження ним.

Однією з особливостей цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі. За загальним правилом предметом позову є матеріально-правова вимога до відповідача про повернення майна з чужого незаконного володіння, що має відповідні підстави, які тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Віндикаційний позов має місце, коли у власника зберігається право власності, але він не може його здійснювати, оскільки річ вибула із його володіння і перебуває у неправомірному (незаконному) володінні іншої особи. Тобто віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі.

В ході розгляду віндикаційного позову позивач має підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.

Як зазначено вище, позивач в підтвердження факту виникнення у нього права власності на зазначене у позовній заяві майно посилався на договір купівлі-продажу 27.10.1999 року.

В силу приписів п.п. 1, 2 ч.1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

До прийняття Закону України "Про державну реєстрацію прав на об'єкти нерухомого майна" реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснювало бюро технічної інвентаризації на підставі Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (далі - Інструкція), затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року № 121, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 року за № 399/2839, а в подальшому згідно Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерством юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445.

Згідно Інструкції (в редакції на момент укладення Договору купівлі-продажу 27.10.1999 року) державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягали об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т. п.). Державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації була обов'язковою для власників, незалежно від форми власності, в т.ч. при реєстрації переходу права власності у разі укладення договорів відчуження між юридичними особами недержавної форми власності (п. п 1.3, 1.4, 1.6 Інструкції).

Відтак, як положеннями Інструкції 1998 року, так і Тимчасовим положенням 2002 року, а згодом і Законом України "Про державну реєстрацію прав на об'єкти нерухомого майна" передбачалась державна реєстрація прав на нерухоме майно, як офіційне визнання та підтвердження державою факту речового права на нерухоме майно.

Тому, посилання позивача на договір купівлі-продажу, як на підставу виникнення у останнього права власності без належної реєстрації такого права у відповідності до вимог чинного на той час законодавства є неправомірним, інші докази на підтвердження права власності позивача на спірний об'єкт нерухомості останній не подав.

При цьому, в матеріалах справи наявна інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, згідно якої, зокрема, добудова адміністративного приміщення /А-5/ по АДРЕСА_1, зареєстрована за ПП "Ірома" в розмірі 68/100 приміщення, за ТзОВ "Спецуправління Дорсервіс" в розмірі 18/100 приміщення та ОСОБА_3 в розмірі 14/100 приміщення.

Доказів неправомірного набуття права власності на вказане майно відповідачами позивачем не подано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції, а також не доведено факт вибуття спірного майна з його володіння, не доведено право власності на спірне майно, наявність майна у незаконному володінні відповідачів та відсутність у відповідачів правових підстав для володіння ним.

Разом з тим, колегія суддів зауважує наступне. Провадження по даній справі порушене Господарським судом Волинської області 07.11.2017 року.

Як встановлено апеляційним господарським судом, ПАТ "Західінкомбанк" звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом до ТзОВ "Спецуправління Дорсервіс" та ПП "Ірома" про визнання права власності на 18/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 27.06.2017 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.09.2017 року у справі № 903/729/15, у задоволенні вказаного позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 22.02.2018 року судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у справі № 903/729/15 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відтак, зважаючи на вказані обставини, враховуючи наявність спору стосовно визнання права власності за ПАТ "Західінкомбанк" на майно, яке у даному випадку у справі № 903/844/17 заявлене до витребування у відповідачів, зважаючи на відсутність кінцевого рішення, яке набрало законної сили у справі № 903/729/15 про визнання власності за позивачем 18/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, заявлена позовна вимога про витребування вказаного майна у відповідачів є передчасною.

Разом з тим, посилання суду першої інстанції на преюдицію судових рішень у справах № 876/1738;1742;1743/16, № 903/1330/15, колегія суддів розцінює критично, оскільки, у вищезазначеній постанові від 22.02.2018 року Верховний Суд визнав посилання на вказані судові рішення необґрунтованими.

В силу ч.ч. 1, 3 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.77 ГПК України).

Згідно з ст.79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі спростовуються усіма вищезазначеними фактами та обставинами, а доказів на їх спростування скаржником не було подано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 272, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Західінкомбанк" Костенко І.І. залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 26.02.2018 року у справі № 903/844/17 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому ст.ст.287-291 ГПК України.

3. Матеріали справи № 903/844/17 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складено 01.06.2018 року.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Саврій В.А.