ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.06.2018 м. Ужгород Справа № 907/68/18

Суддя господарського суду Йосипчук О.С., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Таурус Проперті, м. Київ

за участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Пилипецької сільської ради, с. Пилипець Міжгірського району

до відповідача 1 публічного акціонерного товариства Всеукраїнський акціонерний банк м. Київ в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ОСОБА_1, м. Київ

до відповідача 2 Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області, смт. Міжгіря

за участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів -Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

про визнання права власності на земельну ділянку та зобовязання вчинити певні дії

При секретарі судового засіданні ОСОБА_2

Представники сторін, що з'явились у судове засідання:

від позивача - ОСОБА_3, довіреність від 10.01.2018року

від третьої особи на стороні позивача (Пилипецької сільської ради) - представник не з'явився

від відповідача1 - ОСОБА_4, представник за довіреністю №87 від 15.03.18 ( в режимі відеоконференції)

від відповідача2 - (Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області, смт. Міжгіря) - представник не з'явився

від третьої особи на стороні відповідачів - ОСОБА_5, представник за довіреністю №27-26492/17 від 27.12.17 ( в режимі відеоконференції)

ПРЕДМЕТ СПОРУ:

Позивачем заявлено позов у якому він просить визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Таурус Проперті» м.Київ (код 38970070) право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0024 площею 1,0Га, цільове призначення : для будівництва та обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів шромадського харчування, землі комерційного призначення обслуговування туристичного комплексу, площею, що знаходиться за адресом: Закарпатська область, Міжгірський район, с.Пилипець, урочище Шипіт лазок, а також просить зобовязати Реєстраційну службу Міжгірського районного управління юстиції с.м.т.Міжгіря вчинити дії, щодо внесення відповідного запису до державного реєстру щодо реєстрації прав власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0024 площею 1,0Га, цільове призначення : для будівництва та обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів шромадського харчування, землі комерційного призначення обслуговування туристичного комплексу, площею, що знаходиться за адресом: Закарпатська область, Міжгірський район, с.Пилипець, урочище Шипіт лазок за Товариством з обмеженою відповідальністю «Таурус Проперті» м.Київ (код 38970070).

Означені вище позовні вимоги позивача нормативно грунтуються на правилах ст.120 ЗК України, згідно з якими у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності чи користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені без зміни її цільового призначення.

Обгрунтовуючи свої вимоги фактичними обставинами, позивач стверджує, що за результатами аукціону ним було придбано обєкт нерухомого майна нижню станцію з канатно-крісельною дорогою та верхню станцію гірськолижного витягу. У відповідності до витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, придбаний ним об'єкт розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0024 площею 1,0Га, цільове призначення : для будівництва та обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, землі комерційного призначення обслуговування туристичного комплексу, площею, що знаходиться за адресом: Закарпатська область, Міжгірський район, с.Пилипець, урочище Шипіт лазок. Право власності на цю земельні ділянку було зареєстровано 05.12.2013р. за попереднім власником, залученим до участі у справі як відповідач 1 і який є попереднім власником придбаного позивачем обєкта нерухомості - нижню станцію з канатно-крісельною дорогою та верхню станцію гірськолижного витягу.

Відповідач1 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, посилається на те, що перехід права власності на будівлю, споруду до набувача нерухомого майна не тягне за собою автоматичного переходу права власності на земельну ділянку, на якій розташована така будівля чи споруда, а вимагає окремого договірно-правового регулювання, шляхом укладання відповідних цивільно-правових угод.

Окрім того, відповідач 1, від імені якого виступає уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_1, звернув увагу суду на те, що відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20.03.2015р. №63 було розпочато процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», яка станом на розгляд цього спору, є незавершеною. Зважаючи на таке, відповідач 1 покликається на те, що у відповідності до ст.29 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», фонд набув право кредитора банку на всю суму, що підлягає вкладникам цього банку.

Таким чином, відповідач1 наголошує, що з початку процедури ліквідації банку, фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснює повноваження органів управління банку не безпосередньо, а шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду.

В якості відповіді на відзив, позивач навів власні контраргументи, згідно яких зазначив про відсутність фактів порушення прав та охоронюваних законом інтересів, як відповідача 1 у справі так і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та настоює на факті порушення його прав на земельну ділянку, передбачених правилами ст.120 ЗК України.

У свою чергу, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який було залучено до участі у справі в якості третьої, за клопотанням відповідача 1 і який не заявив самостійних вимог на предмет спору, надав власні письмові пояснення згідно яких проти позовних вимог заперечив та зазначив про пріоритет положень Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» над положеннями інших законодавчих актів у відносинах, повязаних із виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи розпочата процедура ліквідації банку, своїх зобовязань перед кредиторами.

Поряд з цим, під час судового засідання по суті, представник Фонду гарантування вкладів (третя особа) заявив суду усне клопотання про застосування строків позовної давності у спірній ситуації, яке судом залишене з огляду на наступне.

Судом встановлено, що після розпочатку розгляду справи по суті та після вступного слова учасників справи, третьою особою заявлено усне клопотання про застосування строку позовної давності у спірній ситуації. Однак, відповідно до правил, унормованих ст.161 ГПК України, учасники справи (у тому числі і треті особи) свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування зобовязані викладати у письмовій формі. Зважаючи на таке, усні клопотання у яких містяться вимоги чи аргументи судом не сприймається як юридичне явище (як процесуальна дія учасника) позаяк відсутня процесуальна дія, а ризик настання наслідків від невиконання учасником справи своїх процесуальних дій учасник справи несе самостійно, згідно п.4 ст.13 ГПК України.

Далі, згадане вище клопотання третьої особи не було предметом заперечення, зміст якого закладено у письмових поясненнях Фонду від 07.05.2018р. №27-9697/18, яке подане у процедурі розгляду справи по суті; його було заявлено після вступних виступів сторін, що прямо суперечить п.4 ст.168 ГПК України.

Окрім того, на вимогу суду, заявником не надано нормативно обгрунтованого та документально підтвердженого пояснення про причини ненадання такого клопотання у встановленій законом формі та строк а також аргументованого клопотання про продовження строку подання додаткових пояснень третьої особи (ст.119 ГПК України).

Таким чином, зважаючи на наведене вище у сукупності, суд і дійшов висновку про необхідність застосування п.4 ст.170 ГПК України, залишивши усне клопотання без розгляду.

З наведених вище міркувань, судом, через дефект форми, необгрунтованість та порушення порядку звернення, також було відхилене заявлене після вступного слова (ст.208 ГПК України) усне клопотання третьої особи про відкладення судового розгляду справи по суті. В порядку 207 ГПК України, у засіданні суду судом перед розпочатком розгляду справи по суті було зясовано та вирішено клопотання, які з обєктивних причин не могли бути заявлені у встановлені процесуальні строки. Власне, внаслідок закінчення розгляду заяв та клопотань і привело до розпочатку процедури зясування обставин справи та дослідження доказів.

Ухвалою суду від 04.04.2018р. у цій справі судом задоволено клопотання Міжгірської районної державної адміністрації, яку у спірній ситуації було залучено до участі у справі в якості відповідача 2 взамін Реєстраційної служби Міжгірського районного управління юстиції с.м.т.Міжгіря в порядку ст.48 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд констатує наступне,

Судовим розглядом справи встановлено, що на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та номер 964, виданий 15.12.2014р. за позивачем (Товариством з обмеженою відповідальністю «Таурус Проперті» м.Київ (код 38970070) зареєстровано право власності на нижню станцію з канатно-крісельною дорогою та верхню станцію гірськолижного витягу, який розташовано на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0024 площею 1,0Га, цільове призначення : для будівництва та обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, землі комерційного призначення обслуговування туристичного комплексу, площею, що знаходиться за адресом: Закарпатська область, Міжгірський район, с.Пилипець, урочище Шипіт лазок. Таким чином, позивач із 15.12.2014р.є носієм права власності на згаданий вище обєкт нерухомості.

Поряд з цим, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0024 площею 1,0Га, цільове призначення : для будівництва та обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, землі комерційного призначення обслуговування туристичного комплексу, площею, що знаходиться за адресом: Закарпатська область, Міжгірський район, с.Пилипець, урочище Шипіт лазок, на якій розташовано обєкт нерухомості позивача, перебуває у власності відповідача 1 (Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» м.Київ код 19017842) із 05.12.2013р., згідно номеру запису про право власності3721764. Слід зауважити, що відповідно до вимог ст. 80 Земельного кодексу України суб'єктами права власності на землю є:

а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;

б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності;

в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно пояснень сторін спору та їх представників наведені вище обставини учасниками справи не заперечуються і не оспорюються.

Таким чином, на момент набуття позивачем у власність нижню станцію з канатно-крісельною дорогою та верхню станцію гірськолижного витягу, земельна ділянка, на якій розташовано це майно, була ідентифікованою (інвентаризованою) та перебувала у власності відповідача 1 по справі, що підтверджується наявними у справі матеріалами та не оспорюється (визнається) учасниками справи.

Із урахуванням наведених вище обставин, позивач стверджує, що право власності на нерухоме майно обумовлює появи права і на земельну ділянку, на якій ця нерухомість розташована.

У свою чергу, відповідач 1, заперечуючи проти наведених вище висновків, покликається та те, що ст.120 ЗК України реалізовується не автоматичним переходом права на земельну ділянку до власника нерухомості, яка розташована на цій землі, а шляхом укладання цивільно-правової угоди за взаємною згодою та на договірних засадах.

Таким чином, виник спір про право, яке вирішується судом з огляду на формування конструкції статті 120 Земельного кодексу України (ЗК України), де при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинного до цієї дати ЗК України(ст.30) до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності.

Відчуження обєктів нерухомого майна в період з 1 січня 2002 р. по 20 червня 2007 р. (під час дії ст.120 ЗК в редакції від 25.10.2001) не тягло за собою автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами. У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст.120 ЗК 2001 р. на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди.

До особи, яка придбавала житловий будинок, будівлю або споруду, з 1 січня 2004 р. (з моменту введення в дію ЦК) згідно з ст.377 ЦК, а з часу внесення змін до ст.120 ЗК законом Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Цивільного кодексу Украї ни від 27.04.2007 №997-V і згідно з ст.120 ЗК переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором; а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. У разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалося пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою.

Чинною редакцією ст.120 ЗК передбачено, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст.377 ЦК і ст.120 ЗК в редакції закону Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю від 5.11.2009 №1702-VІ).

Таким чином, відповідно до частини першої та другої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Поряд з цим, згідно з ч. 2 ст. 377 Цивільного кодексу України в редакції станом на 01.09.2014р. (момент набуття позивачем права власності на обєкт нерухомості) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). При цьому, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків) (ч.2 ст.377 ЦК України).

Матеріалами справи, зокрема витягом із реєстру прав на нерухоме майно, підтверджується, що, що спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:001:0024 та адрес с.Пилипець, Міжгірського району, урочище Шипіт лазок.

Відповідно до п.2 ст.16 Закону України "Про Державний земельний кадастр" Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі, який скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера (п.6 ст.16 цього ж закону).

Зважаючи на таке, кадастровий номер слід визнати унікальним номером, який присвоюється виключно одній земельній ділянці, що має одне цільове призначення і зберігається на весь строк існування цієї земельної ділянки, як єдиного цілого. При цьому, перехід прав власності або зміна цільового призначення не дає підстав для оформлення іншого кадастрового номеру.

Відповідно до ст. 198 Земельного кодексу України межі земельної ділянки погоджуються з суміжними власниками та землекористувачами. Статтею 125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку перелічені у ст. 126 Земельного кодексу України. Відповідно до ст. 193 Земельного кодексу України єдиною державною системою земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів є державний земельний кадастр. Згідно з ст. 202 Земельного кодексу України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок.

Як встановлено судом і визнано учасниками справи, відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та номер 964, виданий 15.12.2014р. на спірній земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0024 площею 1,0Га, цільове призначення : для будівництва та обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, землі комерційного призначення обслуговування туристичного комплексу, площею, що знаходиться за адресом: Закарпатська область, Міжгірський район, с.Пилипець, урочище Шипіт лазок, знаходився обєкт нерухомості нижню станцію з канатно-крісельною дорогою та верхню станцію гірськолижного витягу, власником якого є позивач (Товариством з обмеженою відповідальністю «Таурус Проперті» м.Київ (код 38970070). Таким чином, згідно матеріалів справи, спірна земельна ділянка являє собою єдиний окремий масив площею 1,0Га на якому було розташовано нерухоме майно позивача.

Відповідно до частини 3 статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Частиною 1 статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з частиною 1 статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналіз положень наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі переходу права власності на майно, що знаходиться на земельній ділянці, до нового власника з моменту набуття права власності на це майно переходить право на земельну ділянку, на якій вказане майно розміщене у тому самому обсязі та умовах, які були у попереднього власника.

Отже з моменту набуття права власності на нерухоме майно особа, яка стала новим власником такого майна, одночасно набуває права на земельну ділянку, на якій розміщене це майно у зв'язку з припиненням права власності на нього та, відповідно, припиненням права попереднього власника земельної ділянки, на якій це майно розміщене, згідно з частиною 2 статті 120 ЗК України.

Тобто особа, яка набула права власності на це майно фактично стає власником земельної ділянки, на якій воно розміщене у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника.

При цьому право на земельну ділянку щодо попереднього власника припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці майно.

Наведене також узгоджується з правовою позицією постанови Верховного Суду України від 08.06.2013 у справі N 21-804а16, згідно з якою у частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України.

Таким чином, можливість самостійного застосування ст.120 ЗК України у кореспонденції із ст.377 ЦК України підтверджується Постановами Верховного суду України від 09.02.2018р. у справі №910/4528/15-г, від17.04.2018р. у справі №922/2883/17 та від 10.04.2018р. у справі №915/672/17.

Окрім того слід зауважити, що у розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 ПК платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 12.09.2017 N 2а-10596/12/2670.

Частиною першої статті 377 ЦК України також передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, виходячи із вищенаведених норм законодавства, у разі переходу права власності на об'єкт нерухомого майна до набувача цього майна переходять права на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу - права власності або права користування (оренди).

Подібні правові висновки містяться і в Ухвалі Конституційного Суду України "Про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 377 Цивільного кодексу України, частин першої, другої статті 120, пункту "е" статті 141, пункту "а" статті 143 Земельного кодексу України" м. Київ 1 липня 2016 року N 49-у/2016 Справа N 2-31/2016.

Отже, наведені норми слід розуміти таким чином, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без "оформлення" припинення права будь-якими актами та документами.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 Земельного кодексу України).

Друге речення ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у чинній редакції передбачає виняток із загального правила, передбаченого ст. 125 Земельного кодексу України про виникнення права власності з моменту "державної реєстрації права". Тобто в усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об'єкти. Подальша "реєстрація земельної ділянки" (ст. 202 Земельного кодексу України) та права на земельну ділянку (Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") повинні бути здійснені з метою запобігання спорам та створення можливості для наступного відчуження земельної ділянки за договором.

Окремо слід зауважити, що подібна практика викладена і у постанові Верховного Суду України від 20.08.2013 у справі 3-15гс13, у якій застосовані норми права, які діяли станом на момент виникнення правовідносин, а саме станом на 2008 рік, тобто до 01.01.2010, коли набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю" від 05.11.2009 року N 1702-VI.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

На підставі положень ст. 120 ЗК України, ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За висновками Верховного Суду України, які викладені у постанові N 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Із урахуванням викладеного, заперечення відповідача 1 судом не приймаються до уваги, оскільки спростовуються наявними у справі матеріалами і не свідчать про використання цієї землі за цільовим призначенням або намір такого використання у майбутньому.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі Постанови Правління Національного банку України № 733 від 20.11.2014 року "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 року № 123 Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ ВіЕйБі Банк, згідно з яким з 21.11.2014 року по 20.02.2015 року включно запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 128 від 24.11.2014 року Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_1

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 35 від 17.02.2015 року продовжено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" по 20.03.2015 року включно та повноваження Уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" ОСОБА_1

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 63 від 20.03.2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку ОСОБА_1 строком на один рік з 20.03.2015 року по 19.03.2016 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №213 від 22.02.2016р. продовжено процедуру ліквідації ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку ОСОБА_1 строком на два роки до 19.03.2018р. включно.

А, Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 474 від 15.02.2018р. продовжено процедуру ліквідації ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку ОСОБА_1 строком на один рік з 20.03.2020 року включно.

Частиною 1 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб Фонд зобовязаний забезпечити збереження активів та документації банку; протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 34 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб Фонд зобовязаний забезпечити збереження активів та документації банку; протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Частиною 3 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб встановлено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема з такої підстави, коли банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; Згідно ч.ч. 4, 5 ст.38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб Фонд: протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобовязаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни.

Отже, уповноважена особа Фонду у разі виявлення правочину, в т.ч. спірного договору, що є, на її думку, нікчемним з підстав визначених частиною третьою ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, повинна була повідомити сторону за договором, тобто відповідача, про нікчемність вищевказаного договору від 14.11.2014 та вчинити дії щодо застосування наслідків нікчемності договору, проте цього уповноваженою особою Фонду зроблено не було.

З наведеного видно, що у спірній ситуації та у процесі ліквідації відповідача 1, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб представляє Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» м.Київ не особисто, а через делегування повноважень уповноваженій особі ОСОБА_1 м.Київ, що і надає Публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський акціонерний банк» м.Київ в особі уповноваженої особи ОСОБА_1 бути самостійним учасником справи (відповідачем у справі) як носієві права власності на спірну земельну ділянку.

Слід враховувати і те, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "ОСОБА_4 проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Прийнято до уваги і те, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 7 грудня 1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 січня 1986 року).

Створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Таким чином, кожен, чиї права та свободи, визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі статтею 14 Конвенції користування правами та свободами, передбаченими Конвенцією, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зважаючи на викладене вище, та надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, суд зважив на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п.145 Рішення від 15.11.1996р. у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачає Конвенція, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі країни. Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст.13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання бажаного результату.

З цим самих міркувань, судом застосовуються положення земельного та цивільного законодавства, що регулююсь спірні правовідносини і не охоплюються і не обмежуються правами, наданими Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, з підстав, викладених вище, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати у відповідності до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідачів порівну.

Керуючись ст. ст. 12, 74, 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Таурус Проперті» (01011 м.Київ, вул.Панаса Мирного, 16/13 код 38970070) право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0024 площею 1,0Га, цільове призначення : для будівництва та обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів шромадського харчування, землі комерційного призначення обслуговування туристичного комплексу, площею, що знаходиться за адресом: Закарпатська область, Міжгірський район, с.Пилипець, урочище Шипіт лазок.

Зобовязати Міжгірську районну державну адміністрацію (90000 с.м.т.Мідгіря, вул.Шевченка, 97 код04053772) вчинити дії, щодо внесення відповідного запису до державного реєстру щодо реєстрації прав власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0024 площею 1,0Га, цільове призначення : для будівництва та обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів шромадського харчування, землі комерційного призначення обслуговування туристичного комплексу, площею, що знаходиться за адресом: Закарпатська область, Міжгірський район, с.Пилипець, урочище Шипіт лазок за Товариством з обмеженою відповідальністю «Таурус Проперті» м.Київ (код 38970070).

2.Стягнути з Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» м.Київ в особі Уповноваженої особи ОСОБА_1 (04119 м.Київ, вул,дегтярівська, 27-Т код 19017842) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таурус Проперті» (01011 м.Київ, вул.Панаса Мирного, 16/13 код 38970070) суму 27071,75 грн. витрат по сплаті судового збору.

3.Стягнути з Міжгірської районної державної адміністрації (90000 с.м.т.Мідгіря, вул.Шевченка, 97 код 04053772) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таурус Проперті» (01011 м.Київ, вул.Панаса Мирного, 16/13 код 38970070) суму 27071,75 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Львівського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 06.06.18р.

Суддя Йосипчук О.С.