РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.06.2018Справа № 910/2575/18

За позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Чаадаєва-2" (м. Київ)

До Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (м. Київ)

Про стягнення 344764,48 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Новак В.В., Жорова Н.В.

Від відповідача: Палій Ю.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Чаадаєва-2" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення 344764,48 грн. суми надмірно сплачених грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.16. у справі № 826/15733/15 визнано нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.15. № 613, з огляду на що позивач повинен був сплачувати відповідачу за теплову енергію по іншому тарифу, внаслідок чого у Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Чаадаєва-2" виникла переплата за Договором № 811482 від 28.11.12. на постачання теплової енергії у гарячій воді.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.18. відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 02.04.18.

02.04.18. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви до 24.04.18.

13.04.18. відповідачем подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він висловив свою позицію про те, що дана справа повинна розглядатись після закінчення розгляду справи № 826/15733/15, вказав на те, що норми статей 509, 525, 526, 530 ЦК України не породжують у відповідача обов'язку на повернення суми надмірно сплачених грошових коштів, на те, що вимога про повернення таких коштів позивачем відповідачу не направлялась, та що наявне рішення господарського суду у справі № 910/31215/15.

23.04.18. позивачем подано відповідь на відзив, в якій викладено письмові заперечення на всі доводи відповідача.

24.04.18. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвали про відмову в задоволенні клопотань сторін про залучення третьої особи, з огляду на безпідставність таких клопотань, та про відкладення підготовчого засідання на 15.05.18.

15.05.18. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 31.05.18.

31.05.18. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви до 07.06.18.

При розгляді справи по суті судом було заслухано вступне слово, з'ясовано обставини справи та досліджено докази відповідно до ст.ст. 208-210 ГПК України, після чого суд перейшов до судових дебатів (ст.ст. 217, 218 ГПК України).

Позивач в судовому засіданні 07.06.18. позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 07.06.18. проти позову заперечував.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 07.06.18. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.11.12. між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (далі - Постачальник) та Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Чаадаєва-2" (далі - Споживач) було укладено Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 811482 (далі - Договір).

Позивач зазначає, що у період з квітня 2015 року по червень 2016 року загальний обсяг споживання Споживачем теплової енергії склав 1265,926322 Гкал, з яких населенням було спожито 1217,686322 Гкал.: квітень 2015 - 80,7575 Гкал; травень 2015 - 32,902609 Гкал; червень 2015 - 24,85548 Гкал; липень 2015 - 7,455421 Гкал; серпень 2015 - 14,33931 Гкал; вересень 2015 - 20,460175 Гкал; жовтень 2015 - 69,164553 Гкал; листопад 2015 - 139,765632 Гкал; грудень 2015- 166,538799 Гкал; січень 2016 - 252,494037 Гкал; лютий 2016 - 136,235729 Гкал; березень 2016 - 155,773981 Гкал; квітень 2016 - 63,410746 Гкал; травень 2016 - 31,67476 Гкал; червень 2016 - 21,85759 Гкал. Згідно облікових карток (табуляграмам) за період з квітня 2015 року по червень 2016 року відповідачем було нараховано позивачу до сплати 849998,81 грн., з яких 776055,85 грн. - плата за тепло спожите населенням. Згідно рахунків, що були надані позивачу для оплати, вбачається, що за період з квітня 2015 по червень 2016 ПАТ "Київенерго" були застосовані тарифи, що встановлені постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", а саме у розмірі 531,10 грн. ПДВ або 637,32 грн. за 1 Гкал. (з ПДВ).

Окружним адміністративним судом міста Києва було розглянуто адміністративний позов ЖБК "Річковик-2" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання незаконною та нечинною постанови від 03.03.2015 № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго" та визнання протиправними дій щодо прийняття вказаної постанови. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.03.2016 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.03.2016 в частині відмови у задоволені позову про визнання нечинною постанови - скасовано, та постановлено в цій частині нову, якою позовні вимоги задоволено, визнано нечинною з моменту прийняття постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 року № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", зобов'язано Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг оприлюднити резолютивну частину даної постанови у 15-деннний термін з моменту її проголошення, в решті постанову суду - залишено без змін.

За відповідних викладених в позові обставин позивач вважає, що має місце переплата коштів за спожиту теплову енергію для потреб населення, оскільки було визнано нечинною постанову НКРЕКП № 613, в зв'язку з чим нарахування за спожиту теплову енергію за період з квітня 2015 року по червень 2016 року має здійснюватись згідно тарифу в розмірі 354,204 грн. за Гкал.

При цьому позивач вказує, що 23.04.14. Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг було прийнято постанову № 465, відповідно до якої тариф для ПАТ "Київенерго" на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії становить 295,17 грн./Гкал без ПДВ; постанова набирає чинності з 01 липня 2014 року.

Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Чаадаєва-2" вказує, що згідно платіжних доручень він за спірний період з відповідачем розрахувався повністю, а різниця грошових коштів, яка підлягає поверненню відповідачем позивачу становить 344746,49 грн.

З посиланням на п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 509, ст.ст. 525, 526, 530, ч. 1 ст. 626, ст. 629, ч. ч. 1, 2 ст. 714 Цивільного кодексу України, частини 6,7 ст. 276, ст. 275 ГК України, ст. 20 ЗУ «Про теплопостачання», ч. 7 ст. 22 ЗУ «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», позивач просить суд стягнути з відповідача надмірно сплачені ним кошти в сумі 344.764,48 грн.

Оцінивши в нарадчій кімнаті наявні в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вже було встановлено судом, 28.11.12. між сторонами було укладено Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 811482.

Відповідно до п. 1.1. Договору відповідач зобов'язується виробити та поставити теплову енергію Споживачу для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання, а Споживач зобов'язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в Договорі.

Сторонами не заперечується, що в період з квітня 2015 року по червень 2016 року Постачальник надав Споживачу узгоджені сторонами в договорі послуги, в підтвердження чого були складені облікові картки, звіти добових параметрів теплопостачання та акти приймання-передавання товарної продукції (копії містяться в справі). З відповідних документів випливає, що розрахунок за послуги здійснювався виходячи із тарифу, встановленого постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.15. № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", а саме у розмірі 531,10 грн. без ПДВ за 1 Гкал.

Матеріали справи свідчать, що Окружним адміністративним судом міста Києва було розглянуто адміністративний позов ЖБК "Річковик-2" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання незаконною та нечинною постанови від 03.03.2015 № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго" та визнання протиправними дій щодо прийняття вказаної постанови. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.03.2016 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 у справі № 826/15733/15 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.03.2016 в частині відмови у задоволені позову про визнання нечинною постанови - скасовано, та постановлено в цій частині нову, якою позовні вимоги задоволено, визнано нечинною з моменту прийняття постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 року № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", зобов'язано Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг оприлюднити резолютивну частину даної постанови у 15-деннний термін з моменту її проголошення, в решті постанову суду - залишено без змін.

Так, оскільки було визнано нечинною постанову НКРЕКП № 613, нарахування за спожиту теплову енергію має здійснюватись згідно діючого відповідного тарифу.

Позивач стверджує, що у відповідності до наявних в матеріалах справи платіжних доручень, датованих періодом з квітня 2015 року по серпень 2016 року, він повністю розрахувався за спірний період квітень 2015 року - червень 2016 року.

Проте, на противагу твердженням позивача про те, що він повністю розрахувався за спірний період квітень 2015 року - червень 2016 року, суд встановив, що з поданих до матеріалів справи платіжних доручень датованих періодом з квітня 2015 року по серпень 2016 року, вбачається, що здійснюючи оплату за теплову енергію, відповідачем не було проведено жодної оплати з чітким призначення платежу за спірний період, тобто зазначено лише що оплата проводиться «Договір № 811482».

Отже, позивачем не доведено, що у нього відсутня заборгованість за спірний період квітень 2015 року - червень 2016 року перед відповідачем за Договором.

При цьому судом враховано, що за відсутності чіткого призначення платежу, відповідач має право зараховувати сплачені позивачем кошти як в поточне зарахування так і в погашення наявної заборгованості за минулі періоди.

Крім вказаного, постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.16. у справі № 910/31215/15, яка набрала законної сили, та встановлені якою факти мають обов'язкову силу для вирішення даної справи на підставі приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, встановлено наявність заборгованості Споживача перед Постачальником за Договором за період з 01.11.12. по 01.10.15 (тобто включає частину спірного періоду в даній справі з квітня 2015 року по 01.10.15.).

Доказів погашення такої заборгованості позивачем до матеріалів справи не подано, а платіжні доручення, долучені ним до позовної заяви, не є належними доказами вказаного, оскільки, як відзначалось судом, не містять чіткого призначення платежу.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, позивачем не доведено, що ним здійснено повний розрахунок з відповідачем за Договором за період квітень 2015 року - червень 2016 року, що виключає можливість встановлення факту наявності переплати, та, як наслідок, є підставою для відмови в позові.

Стосовно доводів відповідача про те, що дана справа повинна розглядатись після закінчення розгляду справи № 826/15733/15, суд встановив, що постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.16. у справі № 826/15733/15 набрала законної сили.

Доводи відповідача про не направлення йому позивачем вимоги спростовуються наявною в матеріалах справи вимогою № 148 від 10.10.17., на яку відповідачем надано відповідь від 21.12.17.

Посилання відповідача на те, що норми статей 509, 525, 526, 530 ЦК України не породжують у відповідача обов'язку на повернення суми надмірно сплачених грошових коштів, не приймається судом з огляду на наступне.

В інформаційному листі "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2009 році щодо застосування норм ГПКУ" від 29.06.2010 № 01-08/369 Вищий господарський суд України здійснив узагальнення порушених у доповідних записках питань щодо застосування у вирішенні спорів деяких норм Господарського процесуального кодексу України і у питанні: "Чи може господарський суд у вирішенні спору застосувати інші норми матеріального права, ніж ті, на які посилаються сторони та інші учасники судового процесу?", довів до відома судів, що відповідно до статті 2 Закону України "Про судоустрій України" суд, здійснюючи правосуддя, на засадах верховенства права забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Стаття 6 Закону України "Про статус суддів" відносить до обов'язків суддів при здійсненні правосуддя дотримувати Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об'єктивний розгляд судових справ. Частиною першою статті 1 ГПК передбачено, що звернення до господарського суду зазначених у цій нормі юридичних осіб і громадян здійснюється за захистом їх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. У частинах першій і четвертій статті 4 ГПК йдеться про вирішення господарським судом спорів на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також норм права інших держав. З урахуванням наведеного господарські суди у вирішенні спорів не лише можуть, а й повинні застосовувати норми права, якими регулюються спірні правовідносини у конкретних справах, незалежно від того, чи посилаються на відповідні норми сторони та інші учасники судового процесу (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, з наведеного вбачається, що до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Обставини, на які посилається позивач не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідача станом на момент розгляду даної справи та прийняття рішення.

Таким чином, вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 4 ст. 129 ГПК України).

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 219, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 256 та п.п. 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено 12.06.18.

Суддя Т.М. Ващенко