КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2018 р. Справа№ 925/1485/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Отрюха Б.В.

Гаврилюка О.М.

секретар судового засідання : Вайнер Є.І.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 11.06.2018

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 06.03.2018 (дата підписання повного тексту рішення - 14.03.2018)

у справі № 925/1485/17 (суддя - В.В.Єфіменко)

за позовом Приватного підприємства "Деметра"

до Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК"

про витребування у відповідача 75,25 тон аміачної селітри та стягнення пені, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року Приватне підприємство "Деметра" (далі - позивач) звернулось до Господарський суд Черкаської області з вимогою витребувати у Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК" (далі - відповідач) 75,25 тон аміачної селітри (фас.50 кг) та стягнути пеню.

В обґрунтування своїх вимог позивач, посилався на порушення відповідачем умов договору поставки № ВС642 від 29.11.2016 щодо поставки 75,25 тон аміачної селітри (фас.50 кг).В результаті чого, позивач просив суд витребувати у Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК" 75,25 тон аміачної селітри (фас.50 кг) та стягнути з 19 468 грн. 18 коп. пені.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 06.03.2018 у справі №925/1485/17 позовні вимоги Приватного підприємства "Деметра" задоволено частково.

Стягнуто 75 тон 250 кг аміачної селітри (фасованої по 50 кг) із Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК" на користь Приватного підприємства "Деметра".

Стягнуто 17 757 грн. 54 коп. пені та 7 941 грн. 28 коп. витрат по сплаті судового збору з Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК на користь Приватного підприємства "Деметра".

Вищезазначене рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач в порушення покладеного на нього законом та договором обов'язку, своє зобов'язання щодо поставки 75,25 тон аміачної селітри не виконав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Не погоджуючись з прийнятим у справі рішенням Приватне акціонерне товариство "УкрАгроНПК" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 06.03.2018 в частині стягення з Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК" 75 тон 250 кг аміачної селітри скасувати.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи.

Апелянт також зазначив, що законодавством не передбачено обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, як стягенння товару або витребування товару, та вказаний спосіб захисту є неналежним.

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без порушень вказаних норм, отже апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення суду слід залишити без змін. Крім того, вказав, що позивач вибрав правильний спосіб захисту, що підтверджується ч. 5 ст. 226 ГК України.

Відповідно до протоколу повторної автоматичної зміни складу колегії суддів, апеляційну скаргу Приватному акціонерному товариству "УкрАгроНПК" у справі № 925/1485/17 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді: Майданевича А.Г., суддів Отрюха Б.В, та Гаврилюка О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.05.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК" на рішення Господарського суду Черкаської області від 06.03.2018 у справі №925/1485/17 та призначено до розгляду на 11.06.2018, у визначеному складі суду.

Представники позивача та відповідача у судове засідання, призначене на 11.06.2018, не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями, наявними у матеріалах справи.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представників позивача та відповідача обов'язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність зазначених представників за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення Господарського суду Черкаської області - слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 29.11.2016 між Приватним підприємством "Деметра" (далі- покупець) та Приватним акціонерним товариством "УкрАгроНПК" (далі- постачальник) укладено договір поставки № ВС642 (далі - договір) (а.с.10).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язався поставити в обумовлені договором строки покупцеві передбачений договором товар, а покупець зобов'язався оплатити та прийняти товар.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що товар складався з аміачної селітри (фас. 50 кг) в кількості 205 тон за ціною 6 800 грн. з ПДВ за одну тону на загальну суму 1 394 000,00 грн. і карбаміду (фас. 50 кг) в кількості 30 тон за ціною 8 000 грн. з ПДВ за одну тону на загальну суму 240 000,00 грн. Загальна вартість товару за договором складала 1 361 666,67 грн., ПДВ 272 333,33 грн., разом 1 634 000,00 грн.

За умовами п. 3.1 договору поставка товару здійснюється на умовах EXW (Франко-завод): 72220, Запорізька область, Веселівський район, с Новоуспенівка, вул. Степова, 1Н, ІНКОТЕРМС 2010.

Згідно з п. 3.4 договору поставка товару здійснюється повністю чи окремими партіями за вибором постачальника до 06.03.2017 включно.

Обов'язок продавця передати товар вважається виконаний з моменту надання товару у розпорядження покупця в місці поставки (п. 3.5 договору).

Поставка товару здійснюється на умовах повної попередньої оплати. Товар, що підлягає поставці, повинен бути повністю оплачений протягом 3 банківських днів із дати укладення цього договору (п. 4.1 договору).

У випадку несвоєчасної поставки товару покупцю, постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,02% від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення поставки, але не більше 3% від загальної вартості партії товару, поставку якого прострочено(пункт 5.1 Договору).

06.04.2017 позивач направив на адресу відповідача претензію №55 з вимогою здійснити поставку залишку аміачної селітри фасованої (50 кг) в кількості 75,25 тони (т. 1; а.с.32-35).

Проте, відповідач відповіді на вищевказану претензію не надав.

Місцевим господарським судом встановлено, що позивачем зобов'язання, передбачені договором поставки договору поставки № ВС642 від 29.11.2016 виконано в повному обсязі, проте відповідач здійснив поставку не в повному обсязі.

Пунктом 2 ст. 11 Цивільного кодексу України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, договір, укладений між Приватним підприємством "Деметра" та Приватним акціонерним товариством "УкрАгроНПК" за своєю правовою природою відноситься до договорів поставки.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму ( ст. 655 Цивільного кодексу України).

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на виконання п. 4.1 договору покупець 02.12.2016 платіжним дорученням № 626 перерахував на розрахунковий рахунок продавця 1 634 000,00 грн. на підставі рахунку № ВС642 від 29.11.2016 (т. 1; а.с.11-12).

Як вбачається з матеріалів справи, постачальником передано покупцеві карбамід в кількості 30 тон, що підтверджується видатковими накладними № ВС252 від 28.03.2017 (т. 1; а.с. 28) та № ВС256 від 29.03.2017 (т. 1; а.с. 30). Також передано аміачну селітру фасовану в загальній кількості 129,75 тон, відповідно до видаткових накладних: № ВС161 від 06.03.2017; № ВС162 від 06.03.2017; № ВС185 від 10.03.2017; № ВС186 від 10.03.2017; № ВС214 від 20.03.2017; № ВС216 від 20.03.2017; № ВС224 від 20.03.2017 (т. 1; а.с.14-27).

Доказів поставки іншої частини оплаченого покупцем товару - аміачної селітри фасованої (50 кг) в загальній кількості 75,25 тони на загальну суму 511 700,00 грн. з ПДВ , ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі, що законодавством не передбачено обраний позивачем спосіб захисту порушеного права і вказаний спосіб захисту є неналежним, колегія суддів вважає безпідставним, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У своїх позовних вимогах позивач наполягав саме на поставці аміачної селітри в кількості 75,25 тон.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів в т.ч. може бути 5) примусове виконання обов'язку в натурі.

Такий спосіб захисту як примусове виконання обов'язку в натурі застосовується у тих випадках, коли відповідач зобов'язаний був вчинити певні дії по відношенню до позивача, але відмовився або уникає можливості виконати свій обов'язок. Тобто цей засіб захисту застосовується за наявності зобов'язальних правовідносин між позивачем та відповідачем.

Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що ч. 2 ст. 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, установлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду за захистом своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб'єктів правовідносин, у тому числі в судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 р. у справі № 3-568гс17.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 ЦК України).

Фактично вказана вимога відповідає встановленому цивільним законодавством (п. 5 ч. 2 ст. 16 УК України) способу захисту - примусове виконання обов'язку в натурі, не суперечить вимогам чинного законодавства та є спроможною відновити порушене право позивача на отримання передплаченого за договором товару.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не суперечить визначеним законодавством способам захисту та спроможний відновити порушене право позивача на захист якого подано позов, що розглядається.

З огляду на умови договору, в якому зазначена вартість 6800,00 грн. однієї тонни товару (аміачної селітри) та узгодженого сторонами розміру заборгованості відповідача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимога позивача до відповідача про зобов'язання поставити йому аміачну селітру в кількості 75,25 тон є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

У позовній заяві позивач також просив суд стягнути з відповідача 19 468 грн. 18 коп. пені. З приводу цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 ГК України).

Відповідальність, яка настає для постачальника у разі порушення ним строків поставки товару, застосовується у вигляді стягнення пені в розмірі 0,02% від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення поставки, але не більше 3% від вартості несвоєчасно поставленого товару (п. 5.1 Договору).

Апеляційний господарський суд, перевіривши, за допомогою програми "Ліга:Закон", розрахунок пені, наведений судом першої інстанції, дійшов висновку,, що сума пені у розмірі 17 757 грн. 54 коп.є арифметично правильною.

Таким чином, місцевий господарський суд вірно зазначив, що оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача за захистом якого той звернувся до суду, порушено відповідачем, то позовні вимоги витребування у відповідача 75,25 тон аміачної селітри та стягнення пені підлягають задоволенню частково.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК" на рішення Господарського суду Черкаської області від 06.03.2018 у справі №925/1485/17 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Черкаської області від 06.03.2018 у справі №925/1485/17 підлягає залишенню без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК" на рішення Господарського суду Черкаської області від 06.03.2018 у справі №925/1485/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 06.03.2018 у справі №925/1485/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №925/1485/17 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, встановленому главою 2 розділу IV ГПК України.

Повний текст складено та підписано 12.06.2018.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді Б.В. Отрюх

О.М. Гаврилюк