РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року Справа № 924/190/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Дика А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - товариства з додатковою відповідальністю "Адамс" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 14.03.2018р. у справі №924/190/17 (суддя Димбовський В.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "А-профі" (м. Київ)

до товариства з додатковою відповідальністю "Адамс" (с. Мукша-Китайгородська, Кам'янець-Подільський район)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Велтс" (м. Львів)

про стягнення 205669,48 грн. - основного боргу, 5295,91 грн. - 3% річних, 23176,59 грн. - інфляційних, 36281,14 грн. - штрафу, 50881,57 грн. - пені

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

третьої особи - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "А-профі" звернулося до Господарського суду Хмельницької області з позовом до товариства з додатковою відповідальністю "Адамс" про стягнення 362 811, 40 грн. боргу, 5295, 91 грн. 3% річних, 23 176,59 інфляційних втрат, 36 281,14 грн. штрафу, 50881,57 грн. пені за договором поставки від 06.07.2016р. №03916.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач зменшив розмір позовних вимог, частково відмовився від позову та просив стягнути з відповідача 205 669,48 основного боргу з підстав погашення частини заборгованості відповідача третьою особою ТОВ "Велтс".

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 25.04.2017р. відмова позивача від позову у вказаній частині прийнята судом, провадження у справі в частині стягнення 157 141,92 грн. боргу припинено.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 03.05.2017р., яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.08.2017р. позов задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача 205 663,48 грн. боргу, 5295,91 грн. 3% річних, 23176,59 інфляційних втрат, 36281,14 грн. штрафу, 50881,57 грн. пені.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.11.2017р. рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.05.2017р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 16.08.2017р. у справі №924/190/17 скасовано; справу передано на новий розгляд до Господарського суду Хмельницької області.

За результатом нового розгляду, рішенням Господарського суду Хмельницької області від 14.03.2018р. у справі №924/190/17 позов задоволено; стягнуто з товариства з додатковою відповідальністю "Адамс" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "А-профі" 205669,48 грн. основного боргу, 5295,91 грн. 3% річних, 23176,59 грн. інфляційних втрат, 36281,14 грн. штрафу, 50881,57грн. пені, 4819,57 грн. витрат по оплаті судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, товариство з додатковою відповідальністю "Адамс" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Мотивуючи апеляційну скаргу скаржник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про допит свідка (ОСОБА_1), чим позбавив відповідача права доказування шляхом допиту свідка. Скаржник вказує, що позивач, як постачальник товару не надав відповідачу, як покупцю товару документів, які посвідчують якість товару, тому у відповідача не виник обов'язок сплатити вартість отриманого товару. Скаржник звертає увагу суду, що незважаючи на відсутність підпису повноважного представника позивача на договорі відступлення права вимоги №02 від 13.03.2017р. він є дійсним для сторін (ТДВ "Адамс" та ТОВ "Велтс") та породжує для них передбачені ним права та обов'язки. Письмова заява представника позивача від 25.04.2017р. засвідчує факт визнання волі позивача на укладення договору відступлення права вимоги №02 від 13.03.2017р., яка відбулася в минулому, а не висловлює свою волю щодо укладення договору під час написання вказаної заяви.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.04.2018р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено розгляд скарги на 15.05.2018р. об 11:00 год.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 15.05.2018р. в судовому засіданні оголошено перерву до 05.06.2018р. об 11:00 год.

Товариство з обмеженою відповідальністю "А-профі" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. №12264/18 від 23.04.2018р., вх. №12360/18 від 25.04.2018р.), в якому позивач вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні 15.05.2018р. представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задоволити, а рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Учасники справи не забезпечили явку повноважних представників в судове засідання 05.06.2018р., хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом, 06.07.2016р. між ТОВ "А-профі" (постачальник) та ТДВ "Адамс" (покупець) укладено договір поставки №03916, в порядку та на умовах якого постачальник зобов'язується поставляти і передавати у власність покупцю визначений цим договором товар, а покупець зобов'язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.2 договору найменування (асортимент), одиниці виміру, кількість товару, ціна за одиницю та загальна вартість товару, умови поставки товару узгоджуються сторонами окремо і зазначаються у специфікаціях, що становлять невід'ємну частину договору.

Покупець здійснює оплату товару в розмірі 100% вартості партії товару, узгодженої в специфікації, протягом 14 календарних днів з дати поставки товару покупцю (п. 3.3 договору).

Відповідно до п. 6.2 договору у випадку несвоєчасної або неповної оплати товару, згідно п. 3.3, покупець сплачує постачальнику, на його вимогу, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

У випадку перевищення строків оплати вартості переданого товару, згідно п. 3.3, понад 30 календарних днів, покупець зобов'язується сплатити постачальнику штраф в розмірі 10% від простроченої суми платежу (п. 6.3 договору).

Договір підписаний представниками сторін, скріплений відтисками їх печаток.

Відповідно до видаткової накладної №1355 від 19.08.2016р. позивачем поставлено відповідачу товар на суму 541571,40 грн., а згідно видаткової накладної №1908 від 18.11.2016р. на суму 21240 грн.

Відповідно до виписки по рахунку позивача, відповідачем здійснено оплату 21.09.2016р. на суму 200000 грн. по рахунку №1522 від 19.08.2016р., а платіжним дорученням №38 від 10.03.2017р. відповідач перерахував позивачу 72141,92 грн. із призначенням платежу - заборгованість за ферменти по рахунку №1522 від 19.08.2016р.

Згідно платіжних доручень №34 від 31.03.2017р., №712 від 05.04.2017р., №726 від 07.04.2017р. ТОВ "Велтс" перерахувало ТОВ "А-профі" 85000 грн., призначення платежу - оплата згідно договору відступлення права вимоги №02 від 13.03.2017р.

З врахуванням ухвали Господарського суду Хмельницької області від 25.04.2017р. про припинення провадження у справі в частині стягнення 157141,92 грн. заборгованості (заява позивача від 25.04.2017р.), на час розгляду справи несплаченою залишається заборгованість в розмірі 205669,48 грн.

Відповідно до довідки позивача №08 від 17.02.2017р. між позивачем та відповідачем всі розрахунки по договору №03916 від 06.07.2016р. проводились лише через розрахунковий рахунок №8 в AT "ОСОБА_2 Аваль" у м. Києві МФО 380805. Через інші банківські рахунки розрахунки з ТДВ "Адамс" не проводились.

В матеріалах справи наявний договір відступлення права вимоги №02 від 13.03.2017р., у якому сторонами є товариство з обмеженою відповідальністю "А-профі" (первісний кредитор), товариство з додатковою відповідальністю "Адамс" (боржник) та товариство з обмеженою відповідальністю "Велтс" (Новий кредитор). У п. 1.1 договору зазначено, що у порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає новому кредиторові, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредитору, і стає кредитором боржника за зобов'язаннями по договору поставки №03916 від 06.07.2016р. - вимоги повернення вартості поставленого товару на загальну суму 290669,48 грн.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що право вимоги повернення коштів до боржника, новий кредитор набуває з моменту повної оплати винагороди у розмірі вказаному в п. 2.1 цього договору, на поточний рахунок первісного кредитора.

Відповідно до п. 1.3 договору до нового кредитора переходять усі права, які забезпечують виконання обов'язків боржника.

Згідно п. 1.4 договору оригінали або належним чином посвідчені копії документів та документована інформація, яка є важливою для здійснення права вимоги, яке відступає первісний кредитор за цим договором передаються новому кредитору в момент підписання сторонами цього договору і є його невід'ємною частиною.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що за передання новому кредиторові права вимоги до боржника за основним договором новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти у розмірі 290669,48 грн.

Відповідно до п. 2.2 договору новий кредитор зобов'язується перерахувати грошові кошти, передбачені п. 2.1 договору, на поточний рахунок первісного кредитора в строк два банківських дня з моменту підписання сторонами цього договору.

Договір підписаний представниками ТДВ "Адамс" та ТОВ "Велтс", скріплений відтисками їх печаток. У розділі "реквізити та підписи сторін" у місці для підпису ТОВ "А-профі" підпис директора, або уповноваженої особи відсутній, відтиск печатки ТОВ "А-профі" відсутній.

Також у матеріалах справи наявний договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 16.03.2017р., у якому сторонами є товариство з додатковою відповідальністю "Адамс" (сторона-1) та товариство з обмеженою відповідальністю "Велтс" (сторона-2).

В матеріалах справи міститься роздруківка електронного листа від ОСОБА_1 з електронною адресою, який датується 23.02.2017р., у якому зазначається: "щодо ферментів, ваш борг на "А-профі" орієнтовно 360 000 грн., з них залишок ферментів на складі "Адамс" попередньо складав - 281 676 грн. Ми завтра проведемо оплату 78 000 грн., оплатіть дані кошти на "А-профі" у погашення кредиторської заборгованості. Тоді в понеділок, залишок фізичний який є на "Адамсі" вони переведуть на фірму "Велтс". Відповідно вся заборгованість по ферментах "Адамсу" перед "А-профі" закриється".

Постановою Вищого господарського суду України від 15.11.2017р. рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.05.2017р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 16.08.2017р. у справі №924/190/17 скасовано; справу передано на новий розгляд до Господарського суду Хмельницької області.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи судові рішення попередніх судових інстанцій зазначив, що в порушення вимог ст. ст. 32-34, 43, 82, 84 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017р.) та практики Європейського суду з прав людини як суд першої, так і суд апеляційної інстанції, в мотивувальних частинах судових рішень лише констатували факт погашення боргу відповідача іншою особою ТОВ "Велтс", взагалі не дослідивши наведені відповідачем правові підстави для такого погашення, у тому числі порядок укладення між сторонами та третьою особою договору про відступлення права вимоги, а також юридичні наслідки вчинення такого правочину. При цьому, з метою повного та всебічного дослідження усіх обставин справи новий кредитор ТОВ "Велтс" повинен був бути залучений судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, в порядку ст. 27 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017р.). Однак, суди попередніх інстанцій на вищезазначені обставини уваги не звернули, чим фактично ухилились від з'ясування всіх істотних обставин справи, що свідчить про неповноту судового дослідження.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при новому розгляді справи суду необхідно виконати ряд вказівок суду касаційної інстанції, які згідно вимог ч. 1 ст. 111-12 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017р.) та ст. 316 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017р.) є обов'язковими для суду під час нового розгляду справи.

На виконання вказаного, апеляційним судом зазначається наступне.

Предметом даного позову є вимога позивача про стягнення з відповідача 205 663,48 грн. боргу, 5295,91 грн. 3% річних, 23176,59 інфляційних втрат, 36281,14 грн. штрафу, 50881,57 грн. пені у зв'язку із неповною оплатою поставленого товару згідно договору поставки №03913 від 06.07.2016р.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями статтей 627, 628 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Тобто, зобов'язання є правовідношенням між конкретно визначеними особами - сторонами зобов'язання.

Суд апеляційної інстанції вказує, що чинне законодавство передбачає можливість заміни сторін у зобов'язанні, однак встановлює певні обмеження свободи розсуду учасників відповідних правовідносин з метою запобігання порушенню балансу інтересів цих осіб.

Так, заміна кредитора за загальним правилом здійснюється без попередньої згоди боржника, оскільки не впливає на правове становище боржника, для якого неважливо, яка саме особа має здійснити виконання, зокрема, прийняти кошти (статті 512, 516 ЦК України). Разом із тим закон встановлює обмеження на заміну боржника у зобов'язанні поза волею кредитора.

Згідно ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, вищевказана норма права має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов'язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов'язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Відтак, для заміни боржника у зобов'язанні необхідна воля кредитора щодо відсутності заперечень проти покладення обов'язку первісного боржника на іншу особу.

Чинним законодавством встановлено лише форму правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні - цей правочин вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання (статті 513, 521 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх його істотних умов, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Матеріалами справи підтверджується, що між позивачем та відповідачем був укладений договір поставки №03916 від 06.07.2016р., який викладений у письмовій формі, підписаний представниками сторін, скріплений відтисками їх печаток.

Разом з тим, як встановлено апеляційним судом, договір відступлення права вимоги №02 від 13.03.2017р. не підписаний повноважним представником позивача, а також на договорі відсутній відтиск печатки позивача, а тому він є неукладеним у письмовій формі.

Статтею 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Таким чином, враховуючи положення статтей 207, 513, 521 ЦК України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки договір відступлення права вимоги №02 від 13.03.2017р. не підписаний позивачем, тому даний договір не може бути підставою втрати позивачем права вимоги за зобов'язаннями по договору поставки та відповідного набуття права такої вимоги третьою особою.

Судом також приймаються до уваги умови переходу права вимоги до третьої особи, згідно змісту неукладеного договору відступлення права вимоги №02 від 13.03.2017р. Так, п. 1.2 договору передбачено, що новий кредитор набуває права вимоги повернення коштів до боржника з моменту повної оплати винагороди у розмірі вказаному в п. 2.1. договору, на поточний рахунок первісного кредитора. Пунктом 2.1. договору встановлено, що новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти у розмірі 290669,48 грн., при цьому, дані кошти перераховуються на поточний рахунок первісного кредитора в строк два банківських дні з моменту підписання сторонами договору (п. 2.2 договору).

Однак, як встановлено апеляційним судом в ході судового слідства, повної оплати винагороди новим кредитор (ТОВ "Велтс") первісному кредитору (ТОВ "А-профі") здійснено не було, а тому і право вимоги до ТОВ "Велтс" не могло перейти.

Разом з тим, саме по собі прийняття позивачем коштів за вказаними платіжними дорученнями №34 від 31.03.2017р., №712 від 05.04.2017р., №726 від 07.04.2017р. з призначенням платежу "оплата зг. договору відступлення права вимоги №02 від 13-03-2017р." не можна вважати беззаперечним доказом того, що воля позивача була спрямована на заміну кредитора у зобов'язанні за договором поставки та прийняття до виконання договору відступлення права вимоги №02 від 13.03.2017р. Як зазначає позивач він не повернув кошти в розмірі 85000 грн., так як зарахував їх в якості погашення заборгованості ТДВ "Адамс" третьою особою та вважав, що боржником продовжує бути ТДВ "Адамс".

При цьому, апеляційний суд зазначає, що в порядку ст. 528 ЦК України, третя особа мала право сплатити позивачу грошові кошти в якості виконання обов'язку відповідача, оскільки ні договором поставки №03916 від 06.07.2016р. ні актами цивільного законодавства в даному випадку не передбачено обов'язку відповідача виконати зобов'язання особисто.

Окрім того, судом приймається до уваги, що в матеріалах справи відсутні будь-які листи з пропозиціями щодо укладення договору відступлення права вимоги, а платіжні доручення, у розумінні положень ст. 207 ЦК України, не являються документами, у яких зафіксований зміст правочину і які підтверджують укладення договору.

Посилання відповідача на роздруківку електронного листа від 23.02.2017р., судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги, оскільки з вказаного листа неможливо достеменно встановити, що саме зазначена у листі особа (ОСОБА_1) була відправником листа, як і його належність до позивача, відповідача, чи третьої особи. В матеріалах справи відсутні докази, з яких би вбачалось, що ОСОБА_1 являється працівником (уповноваженою особою) ТОВ "А-профі". З вказаного листа не вбачається можливим встановити наявність волі ТОВ "А-профі" на укладення договору відступлення права вимоги №02 від 13.03.2017р., чи будь-якого іншого аналогічного договору.

Окрім того, не зважаючи на те, що представник позивача в адресованій суду заяві від 25.04.2017р. зазначав, що виявив волю по укладенню договору відступлення права вимоги №02 від 13.03.2017р. в частині фактично сплаченої ТОВ "Велтс" суми коштів в розмірі 85000 грн., в наступному абзаці заяви зазначив, що "з врахуванням попередньої часткової сплати суми боргу безпосередньо відповідачем ТДВ "Адамс", а також сплати боргу третьою особою ТОВ "Велтс", всього сплачено 157141,92 грн., залишок суми боргу ТДВ "Адамс" станом на 24.04.2017р. становить 205669,48 грн.". Крім того, судом звертається увага, що виявлення волі позивачем, а не його представником (за довіреністю на представництво інтересів в суді) матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів оплати поставленого товару в повному обсязі, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 205669,48 грн. підтвердженні належними доказами та підлягають задоволенню.

Судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги доводи скаржника, що позивач не надав відповідачу документи, які посвідчую якість товару, тому у відповідача не виник обов'язок сплатити вартість отриманого товару, оскільки підписання відповідачем видаткових накладних без будь-яких заперечень щодо кількості та/або якості поставленого товару, здійснення часткової оплати товару свідчить про прийняття відповідачем товару за договором поставки та, відповідно породжує в останнього обовязок з його оплати.

Також, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив відповідачу в задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_1, оскільки, як вказано судом вище, неможливо достеменно встановити, що саме зазначена у електронному листі від 23.02.2017р. особа (ОСОБА_1) була відправником листа, як і його належність до позивача, відповідача, чи третьої особи. При цьому, у справі відсутні докази, які б підтверджували, що ОСОБА_1 являється працівником (уповноваженою особою) позивача, а з вказаного листа не вбачається можливим встановити наявність волі позивача на укладення договору відступлення права вимоги №02 від 13.03.2017р., чи будь-якого іншого аналогічного договору.

Позивачем нараховано відповідачу 3% річних в розмірі 5295,91 грн., 23176,59 грн. інфляційних втрат, 36281,14 грн. штрафу та 50881,57 грн. пені.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором, або законом.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань та 3% річних, суд апеляційної інстанції вважає, що вони є арифметично вірними, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 23176,59 грн. - інфляційних нарахувань за жовтень 2016р. - січень 2017р., 5295,91 грн. - 3% річних за період з 03.09.2016р. по 22.02.2017р. підлягають задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею) (стаття 546 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Пунктом 4 ст. 231 ГК України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У пунктах 6.2, 6.3 договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної або неповної оплати товару, згідно п. 3.3, покупець сплачує постачальнику, на його вимогу, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. У випадку перевищення строків оплати вартості переданого товару, згідно пункту 3.3, понад 30 календарних днів, покупець зобов'язується сплатити постачальнику штраф в розмірі 10% від простроченої суми платежу.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладаючи договір сторони дійшли згоди щодо стягнення одночасно штрафу та пені у разі невиконання відповідачем умов договору, тому їх одночасне застосування не суперечить вимогам чинного законодавства України та умовам укладеного між сторонами договору. При цьому судами враховується презумпція правомірності правочину, визначена статтею 204 ЦК України.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки пені та 10% штрафу, суд апеляційної інстанції вважає їх арифметично вірними, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за період з 03.09.2016р. по 22.02.2017р. в сумі 50881,57 грн. та штрафу в розмірі 10% від суми заборгованості в сумі 36281,14 грн. підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими. Суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю "Адамс" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 14.03.2018р. у справі №924/190/17 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складено 08.06.2018 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.