Суддів Великої Палати Верховного Суду Лященко Н. П., Ситнік О. М.
на постанову від 11 квітня 2018 року
провадження № 12-9зг18
Відповідно до частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) викладаємо окрему думку.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 17 серпня 2016 року, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2016 року та Вищого господарського суду України

від 20 лютого 2017 року, задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Централ Капітал» до Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» (далі - ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна», Банк) про:

- визнання недійсним одностороннього правочину Банку, оформленого наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осібна здійснення тимчасової адміністрації Банку (далі - Фонд, уповноважена особа Фонду відповідно) від 15 квітня 2016 року № 60 про визнання нікчемними договорів (далі - наказ №60);

- визнання недійсним наказу № 60 у частині визнання нікчемними договорів;

- визнання відсутнім права Банку вчиняти дії щодо застосування наслідків недійсності договорів, які визнані нікчемними.

Задовольняючи позов, суд виходив із того, що:

- відповідач не довів обставин, з якими закон пов'язує нікчемність укладених між сторонами договорів, тоді як позивач надав докази на спростування поданих відповідачем доводів такої нікчемності;

- обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам національного законодавства України як такий що, відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, тобто є ефективним. Оскільки наслідком прийняття оскаржуваного наказу є створення конкретного цивільного правового результату для позивача та відповідача, зокрема, у вигляді необхідності вчинення дій щодо застосування наслідків недійсності договорів (повернення майна, коштів тощо), вольові дії відповідача з прийняття вказаного наказу, що передбачені актами цивільного законодавства (Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), мають усі ознаки одностороннього правочину, а тому до його вчинення поширюються загальні вимоги цивільного законодавства, передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). У будь-якому разі, незалежно від правової природи спірного наказу, ключовим у вирішенні цього спору є надання правової оцінки правомірності його прийняття;

- спірним наказом уповноваженої особи Фонду визнано нікчемними договори, стороною яких є ПАТ «Банк «Петрокоммерц-Україна», отже, останній є належним відповідачем у цій справі, а уповноважена особа Фонду (Фонд) відповідно до вимог чинного законодавства діє від імені Банку і не виступає у цих правовідносинах як самостійний суб'єкт;

- зазначений спір підлягає розгляду в порядку господарського, а не адміністративного судочинства.

10 травня 2017 року Банк звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 111-16 ГПК України (тут і далі - у редакції, встановленій підпунктом 1 пункту 1 розділу XI «Перехідні положення» цього Кодексу для розгляду таких заяв).

Посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції положень статей 16, 35, 36 , 38, 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», статей 202, 215 ЦК України, статей 21, 24, 80 ГПК України, частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» просило скасувати зазначені вище судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заяву мотивовано тим, що суди касаційної інстанції неоднаково застосували зазначені норми права та дійшли неправильного висновку щодо юрисдикції спору (на думку заявника, цей спір належить вирішувати в порядку адміністративного судочинства), щодо визначення належного відповідача у цьому спорі (на переконання заявника, ним має бути уповноважена особа Фонду) та щодо визначення правової природи наказу уповноваженої особи Фонду про визнання нікчемними договорів (за твердженням заявника, цей наказ є рішенням, розпорядчим актом суб'єкта владних повноважень).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (далі - Постанова), заяву Банку задоволено, рішення Господарського суду м. Києва від 17 серпня 2016 року, постанови Київського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2016 року та Вищого господарського суду України від 20 лютого 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «ФК «Централ Капітал» відмовлено.

Цілком погоджуємося з висновком Великої Палати Верховного Суду про те, що спір у цій справі має приватноправовий характер і підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Такий висновок ґрунтується на системному аналізі статей 1, 2, 12, 20 ГПК України, статей 2, 3, 17 КАС України, статей 3, 36-38, 46, 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який полягає в тому, що Фонд (уповноважена особа Фонду) у частині реалізації своїх повноважень щодо управління банком, до якого застосовано тимчасову адміністрацію/який знаходиться на стадії ліквідації, є по суті керівником банківської установи, оскільки після призначення тимчасової адміністрації керівництво банку втрачає свої повноваження, а в правовідносинах банку, які випливають з договорів, ним укладених, уповноважена особа Фонду діє як представник сторони договірних відносин.

Разом з тим не можемо погодитися з висновком Великої Палати Верховного Суду, яка переглянула справу також у зв'язку з неоднаковим застосуванням статей 202, 203, 214, 215 ЦК України при визначенні правової природи наказу про нікчемність правочину (п. 65 Постанови).

Для порівняння було використано надані заявником копії ухвал Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) від 11 лютого 2016 року у справі № 804/6671/15, від 25 лютого 2016 року у справі № 826/12348/15, від 1 лютого 2017 року у справі № 826/6687/15 (п. 62 Постанови).

Аналіз вказаних ухвал свідчить про те, що ВАСУ в усіх цих судових рішеннях визнав протиправними дії уповноваженої особи Фонду та скасував рішення про визнання правочинів нікчемними, тобто прийняв таке ж рішення, як у справі, що переглядалася.

Отже, підстав для перегляду справи про неоднакове застосування норм матеріального права щодо природи оскаржуваного наказу як одностороннього правочину у Великої Палати Верховного Суду не було.

Крім того, ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку, що наказ про нікчемність правочинів є внутрішнім розпорядчим документом Банку як суб'єкта господарювання, виданим Фондом чи уповноваженою особою Фонду як керівником банку в межах своїх повноважень, а не одностороннім правочином.

Висновок суду мотивовано тим, що правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу Банку, незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» перевірка правочинів Банку і виданий оспорюваний наказ. Наказ Банку не є підставою для застосування наслідків нікчемності правочинів, тому не може вважатися одностороннім правочином, адже він не є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків ані у Банку, ані в іншої сторони правочину, віднесеного наказом до нікчемних.

Відповідно до частини третьої статті 202 ЦК України односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно із частиною п'ятою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Отже, висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що наказ Банку про нікчемність правочину не може вважатись одностороннім правочином, оскільки не є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків ані у Банку, ані у іншої сторони правочину, - прямо суперечить частині п'ятій статті 38 цього Закону (п. 77 Постанови).

Фонд має повноваження на визнання правочинів нікчемними на підставі положень статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у поєднанні з нормами ЦК України, які регулюють порядок визнання правочинів нікчемними, зокрема частинами першою, другою статті 228 цього Кодексу, якими визначено правові наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

До зазначених правовідносин підлягають застосуванню норми статей 203, 215, 216, 228 ЦК України.

Неправильним, на нашу думку, є також висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що обов'язок повернути все одержане за нікчемним договором (правочином) виникає в силу закону, а не наказу чи повідомлення банку, а тому позовна вимога про визнання недійсним наказу № 60 не підлягає задоволенню (п. 76 Постанови).

Відповідно до частини другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Тобто Фонд перевіряє і встановлює, чи є підстави для визнання правочину нікчемним.

Отже, скасувавши рішення попередніх судових інстанцій та ухваливши рішення про відмову в позові, Велика Палати Верховного Суду неправильно застосувала норми матеріального та процесуального права.

Крім того, у пункті 48 Постанови Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наведені заявником для порівняння постанови ВАСУ від 11 лютого 2016 року у справі № 804/6671/15, від 25 лютого 2016 року у справі № 826/12348/15 та від 9 березня 2017 року № 815/4560/15 є підставою для перегляду судових рішень за пунктами 1, 2 частини першої статті 111-16 ГПК України щодо належного (неналежного) відповідача.

Велика Палата Верховного Суду неправильно застосувала положення 1, 2 частини першої статті 111-16 ГПК України з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 111-16 ГПК України підставою перегляду судових рішень є неоднакове застосування норм матеріального права, тоді як визначення належного (неналежного) відповідача - це питання процесуальне.

Відповідно до пункту 2 зазначеної норми переглядаються судові рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм процесуального права, але лише у двох випадках:

- при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі;

- якщо рішення прийнято з порушенням правил підвідомчості або підсудності справ.

Оскільки статтею 111-16 ГПК України передбачено виключні підстави для перегляду судових рішень, а оскаржуване рішення не перешкоджає подальшому провадженню у справі, ВеликаПалата Верховного Суду вийшла за межі своїх повноважень, переглянувши справу з підстав визначення належного (неналежного) відповідача.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Під правоздатністю пред'являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміють право подання позову до суду, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів і права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов'язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «Ле Конт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії», заяви № 6878/75, 7238/75).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).

Велика Палата Верховного Суду, погодившись із висновками судів про те, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства та що належним відповідачем у справі є саме Банк, фактично заперечила мотиви, з яких суди дійшли висновку щодо юрисдикції, вказавши на відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин законодавства про банкрутство, і скасувала судові рішення, якими спір вирішено по суті, лише з підстав визначення природи оспорюваного наказу № 60, залишивши поза увагою обставини й підстави, з яких позивач просив визнати його недійсним, зокрема, питання правової оцінки правомірності прийняття оспорюваного наказу.

Крім того, відмовивши в позові по суті спору, Велика Палати Верховного Суду позбавила позивача можливості в разі пред'явлення до нього позову про витребування майна захищати своє право шляхом оспорювання наказу як такого, що не відповідає вимогам частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судді Н. П. Лященко
О. М. Ситнік