ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06.06.2018                      м.Харків Справа № 905/660/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Григор’євій М.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “КАРБОНСТІЛЛ”, м.Селидове, Донецька область

до відповідача: Державного підприємства “Шахтоуправління “Південнодонбаське №1”, м.Вугледар, Донецька область

про стягнення 235425,06грн.

за участю представників:

від позивача: не з’явився

від відповідача: не з’явився

Суть справи:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю “КАРБОНСТІЛЛ”, м.Селидове, Донецька область, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Державного підприємства “Шахтоуправління “Південнодонбаське №1”, м.Вугледар, Донецька область про стягнення заборгованості у розмірі 235425,06грн., з яких: 126000,00грн. – основний борг; 66276,00грн. – пеня; 8820,00грн. – штраф, 28881,72грн. – інфляційні нарахування; 5447,34грн. – 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач, посилаючись на невиконання відповідачем своїх грошових зобов’язань за договором 82Т від 19.04.16р. в частині оплати отриманого товару.

В якості правових підстав позову позивач зазначив положення статтей 509, 526, 549, 610, 612, 625, 626, 629, 655, 691, 692, 712 Цивільного кодексу України та статтей 193, 256 Господарського кодексу України.

Автоматичним розподілом автоматизованої системи документообігу господарського суду Донецької області сформовано судову справу, якій присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №905/660/18.

Ухвалою суду від 12.04.18р. позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. 23.04.18р. від позивача до суду надійшов пояснювальний лист №136 від 20.04.18р. про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою господарського суду від 24.04.18р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/660/18; дану справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження; судове засідання призначено на 22.05.18р.

11.05.18р. через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (з додатками), у якому відповідач просить не застосовувати до нього штрафні санкції та просить суд провести слухання справи без участі його представника.

05.06.18р. від відповідача надійшов лист у якому відповідач просить провести слухання справи без участі його представника.

У судове засідання 06.06.18р. представники позивача та відповідача не з’явилися; про місце, дату та час слухання справи сторони були повідомленні належним чином.

При цьому, судом не встановлено обставин, що неявка у судове засідання 06.06.18р. представників сторін перешкоджає вирішенню спору, оскільки судом приймається до уваги, що явка представників сторін у дане засідання обов'язковою не визнавалась.

Клопотань про відкладення судового засідання не надходило та перед судом не доведено обставин, які б перешкоджали розгляду спору у даному судовому засіданні.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

З огляду на наведене, суд вирішує спір по суті за наявними матеріалами на підставі ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

19.04.16р. між позивачем (постачальник) Товариством з обмеженою відповідальністю “КАРБОНСТІЛЛ” та відповідачем (замовник) Державним підприємством «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» укладений договір №82Т про закупівлю товару за кошти підприємства за результатами відкритих торгів, які відбулись 23.03.16р. (далі за текстом - договір), згідно, якого постачальник зобов’язується поставити замовникові товар: код ДК016 – 2010:28.22.1 Устаткування підіймальне та вантажне та частини до нього, ЄЗС (ДК021,2015) – 420000006 – Промислова техніка (ролики конвеєрні), зазначений у даному договорі, а замовник – прийняти і оплатити такий товар (п.1.1. договору).

Пунктом 1.2. договору визначені найменування, кількість та ціна товару.

Згідно п.п.3.1., 3.2. договору, сума цього договору становить 6186840,00грн., у тому числі ПДВ 20% - 1031140,00грн. Сума цього договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

Відповідно до п.4.1. договору, розрахунки проводяться шляхом оплати замовником, яка здійснюється на підставі рахунку постачальника на умовах 50% передоплата, 50% - за фактом постачання протягом 20 банківських днів.

Замовник здійснює розрахунки з постачальником в національній валюті України шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника (п.4.3. договору).

Пунктом 5.1. договору сторонами узгоджений строк поставки товару – протягом 2016р.

Пунктом 5.2. договору, визначені умови поставки: DDP, Україна, 85670, Донецька область, м.Вугледар, вул. Магістральна, 4, ДП Шахтоуправління Південнодонбаське №1, умова регулюється офіційними правилами тлумачення торгових термінів Міжнародної торгової палати (Інкотермс 2010).

Датою поставки товару та переходу права власності на товар вважається дата, яка вказана замовником на товаросупровідних документах, наданих постачальником, при прийнятті товару (5.3. договору).

Пунктом 6.1.1. договору визначений обов’язок замовника своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар.

Відповідно до п.7.3.1. договору за порушення строків виконання зобов’язання стягується пеня у розмірі 0,1% вартості, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцяти днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Цей договір набирає чинності з дати його підписання і діє один рік з моменту його підписання, а щодо виконання зобов’язань – до повного і належного їх виконання сторонами (п.10.1. договору).

Договір підписано керівниками сторін та скріплено печатками юридичних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підставі видаткової накладної №К-00000005 від 22.09.16р. було поставлено відповідачу товар на загальну суму 126000,00грн., який був прийнятий представником відповідача, що підтверджується підписом представника отримувача (відповідача) на відповідній видатковій накладній без зауважень та заперечень.

Щодо відсутності проставлення печатки відповідача на видатковій накладній суд, зазначає, що в силу п.2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку це є правом, а не обов’язком сторони господарської операції.

Повноваження особи, яка приймала та підписувала видаткову накладну з боку відповідача підтверджуються наявною в матеріалах справи довіреністю №423/м від 22.09.16р. на отримання ТМЦ.

Вказана видаткова накладна має посилання на договір №82Т від 19.04.16р. та рахунок-фактуру №К-00000005 від 22.09.16р.

Факт отримання від позивача товару з боку відповідача за вищевказаним договором не спростований.

Претензією №20 від 10.01.17р. позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо сплати заборгованості за договором №82Т від 19.04.16р. по рахунку К-00000005 від 22.09.16р. в сумі 126000,00грн.

У відповіді від 13.01.17р. №49 на претензію відповідач підтвердив, що згідно облікових даних підприємства станом на 01.01.17р. за ДП “Шахтоуправління “Південнодонбаське №1” значиться заборгованість у сумі 126000,00грн. перед ТОВ «КАРБОНСТІЛЛ» за договором №82Т, зазначивши при цьому про відсутність обігових коштів для розрахунку з постачальником за отриманий товар внаслідок тяжкого фінансового стану підприємства. Разом з тим, відповідач зазначив, що вказана заборгованість буде погашена після поліпшення фінансового стану підприємства.

Станом на час звернення позивача до суду з позовною заявою, заборгованість не сплачена.

Отже, за твердженнями позивача, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов’язань, поставлений на його адресу товар у встановлений договором строк не оплатив, у зв’язку з чим, за відповідачем рахується заборгованість за вищезазначеним договором в розмірі 126000,00грн.

Крім суми основного боргу, позивачем на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нараховані та пред’явлені до стягнення 3% річних у розмірі 5447,34грн. та інфляційні нарахування у розмірі 28881,72грн., а також на підставі п.7.3.1. договору пеня у розмірі 66276,00грн. та штраф у розмірі 8820,00грн.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову кваліфікацію вказаним обставинам, суд виходить з наступного:

Внаслідок укладення договору №82Т від 19.04.16р. між сторонами згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Разом з тим, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов’язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов’язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами п.4.1. договору сторонами узгоджено, що розрахунки проводяться шляхом оплати замовником, яка здійснюється на підставі рахунку постачальника на умовах 50% передоплати, 50% - за фактом постачання протягом 20 банківських днів.

Поставка товару була здійснена позивачем 22.09.16р. згідно видаткової накладної №К-00000005.

Відповідач у встановленому договором порядку не відмовився від прийняття поставлених товарів та не повідомив постачальника про будь-які недоліки чи невідповідності. Будь-яких актів невідповідності з приводу поставленого товару сторони не надали.

Тобто, товар був поставлений постачальником та прийнятий належним чином відповідачем без застережень щодо недоліків та відсутності необхідних товаросупровідних документів. Доказів зворотнього суду не надано.

За вказаних підстав, кінцевий розрахунок за товар, отриманий від позивача згідно видаткової накладної №К-00000005 від 22.09.16р., повинен бути проведений відповідачем до 21.10.16р. (включно).

Враховуючи, наведені вище норми законодавства та встановлені судом фактичні обставини щодо отримання відповідачем товару по договору №82Т від 19.04.16р. згідно видаткової накладної №К-00000005 від 22.09.16р. у останнього виникло зобов’язання з його оплати.

Сплату вищевказаної суми заборгованості в строки обумовлені договором боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що згідно облікових даних підприємства за ДП “Шахтоуправління “Південнодонбаське №1” обліковується заборгованість перед ТОВ «КАРБОНСТІЛЛ» в сумі 126000,00грн., що виникла на підставі договору №82Т від 19.04.16р. При цьому, відповідач вказує на те, що позивачем не додано доказів надання рахунку на оплату.

Суд зазначає, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, і не є первинним бухгалтерським документом.

Договір №82Т від 19.04.16р., укладений між сторонами, містить умови щодо строку та порядку оплати товару, а також необхідні реквізити сторін. Так, узгодження сторонами у договорі строків оплати вартості поставленого товару, свідчить про можливість виконання зобов'язання відповідачем незалежно від виставлення відповідного рахунку позивачем. При цьому, реквізити для оплати вартості товару були зазначені позивачем і у претензії №19 від 13.12.17р.

Разом з тим, суд зазначає, що ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України; тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку з оплати поставленого товару.

За таких обставин, посилання відповідача на відсутність доказів надання рахунку, не може свідчити про відсутність його обов’язку щодо оплати вартості, прийнятого ним товару.

Таким чином, за висновком суду відповідач свої зобов’язання за договором №82Т від 19.04.16р. щодо оплати поставленого товару у строки обумовлені сторонами договору, не виконав, а отже прострочив виконання зобов’язання, у розумінні ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України. Доказів зворотного суду не надано.

За таких обставин, враховуючи викладене, позов в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 126000,00грн. підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та пред’явлено до стягнення 3% річних за період з 22.10.16р. по 31.03.18р. в загальному розмірі 5447,34грн. та інфляційні за період з 22.10.16р. по 31.03.18р. в загальному розмірі 28881,72грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних, судом встановлено, що позивачем вірно визначений період таких нарахувань, проте за розрахунком суду розмір 3% річних складає 5445,33грн.

З наведених підстав, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 5445,33грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.18р. у справі №910/24266/16 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Відповідно до п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж.

Перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань, судом встановлено, що розмір таких нарахувань складає 26320,70грн.

З наведених підстав, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 26320,70грн.

Крім 3% річних та інфляційних нарахувань, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 66276,00грн. та штраф у розмірі 8820,00грн.

Відповідно до ч.1 ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Водночас, порушення зобов’язано є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За вимогами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді сплати неустойки. Договірна неустойка встановлюється за згодою сторін, тобто її розмір та умови застосування визначаються виключно на їх власний розсуд.

Відповідно до ст.549 названого Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.7.3.1. договору за порушення строків виконання зобов’язання стягується пеня у розмірі 0,1% вартості, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцяти днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Згідно розрахунку позивача, останнім здійснено нарахування пені у сумі 66276,00грн. за період з 22.10.16р. по 31.03.18р.

Згідно п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013р., за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої ст. 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Разом з тим, ч.6 ст.232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок розміру пені за період прострочки платежу за загальний період з 22.10.16р. по 31.03.18р., суд дійшов висновку, що вказаний розрахунок є арифметично невірним, оскільки такий розрахунок здійснено з порушенням вимог ч.2 ст. 343 Господарського кодексу України та ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Здійснивши перерахунок пені з урахуванням приписів ч.2 ст. 343 Господарського кодексу України та ч.6 ст.232 Господарського кодексу України суд дійшов висновку, що розмір пені, який підлягає стягненню за період з 22.10.16р. по 21.04.17р. становить 17552,13грн., тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок штрафу, судом встановлено, що розрахунок штрафу є арифметично вірним, та стягненню з позивача підлягає штраф у розмірі 8820,00грн.

Розрахунок 3% річних, інфляційних втрат, пені та штрафу судом здійснено за допомогою програмного забезпечення “Ліга Закон”.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує щодо стягнення штрафних санкцій, посилаючись на складне фінансове становище підприємства, відсутність бюджетного фінансування та знаходження останнього на території проведення антитерористичної операції.

Суд вказані посилання відповідача до уваги не приймає, враховуючи, що згідно ч.1 ст.96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Законодавством не передбачена залежність виконання стороною своїх зобов’язань від її фінансово-економічного становища. Відсутність бюджетного призначення на фінансування оплати товару за договором не може бути підставою для звільнення замовника від обов'язку оплатити отриманий товар, оскільки в разі відсутності коштів для оплати замовник був вправі та мав фактичну можливість призупинити виконання умов договору з моменту виявлення відсутності коштів для оплати товару, а не приймати їх результати. При цьому, на момент виникнення зобов'язань перед позивачем антитерористична операція вже тривала.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши умови договору, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12, 13, 46, 73, 74, 76, 79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРБОНСТІЛЛ», м.Селидове, Донецька область до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», м.Вугледар, Донецька область про стягнення основного боргу в сумі 126000,00грн., пені в сумі 66276,00грн., штрафу в сумі 8820,00грн., інфляційних нарахувань в сумі 28881,72грн., 3% річних в сумі 5447,34грн., задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (вул. Магістральна, буд. 4, м. Вугледар, Донецька область, 85670; код ЄРДПОУ 34032208) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРБОНСТІЛЛ» (вул. К. Маркса, буд. 10, офіс 33, м. Селидове, Донецька область, 85400; ) суму основного боргу 126000,00грн., 3% річних в сумі 5445,33грн., інфляційні нарахування в сумі 26320,70грн., пеню в сумі 17552,13грн., штраф в сумі 8820,00грн. та судовий збір в розмірі 2762,08грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Рішення складено та підписано 06.06.18р.

Суддя М.О. Лейба