ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

11.06.2018 Справа № 917/1513/14

Господарський суд Полтавської області

в складі головуючого судді Кульбако М.М.

за участю представників:

від позивача (стягувача): Дикань О.М.,

від відповідача (заявника): Богдан Т.М., Фесенко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне Австрійсько-Українське підприємство "Інтермедіо" про розстрочку виконання рішення суду (вх. №5235 від 29.05.2018) по справі №917/1513/14

за позовом Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, вул. Зигіна, 1, м. Полтава, 36000

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне Австрійсько-Українське підприємство "Інтермедіо", вул. Чапаєва, 14, м. Полтава, 36039

про стягнення 78 200,00 грн.,

В С Т А Н О В И В :

Полтавське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне Австрійсько-Українське підприємство "Інтермедіо" про стягнення штрафу в розмірі 68 000,00 грн., накладеного рішенням адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 02/132-рш від 06.05.2014 по справі № 02-04-50/60-2014 за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 4 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за невиконання рішення адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 02/38-рш по справі № 02-15-1/128-2013 та пені в розмірі 10 200,00 грн. за прострочення сплати штрафу за період з 14.07.2014 по 23.07.2014.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 14.10.2014 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.02.2015 рішення господарського суду Полтавської області у справі №917/1513/14 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.04.2015 касаційну скаргу Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України задоволено. Рішення господарського суду Полтавської області від 14.10.2014 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18.02.15 зі справи № 917/1513/14 скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову, а саме:

- стягнуто з Австрійсько-українського спільного підприємства "Інтермедіо" у формі товариства з обмеженою відповідальністю в доход державного бюджету України (на рахунок Управління Державної казначейської служби України у м. Полтава , р/р 0002, за кодом бюджетної класифікації 21081100, символ звітності 106) 68 000 (шістдесят вісім тисяч) грн. штрафу, 68 000 (шістдесят вісім тисяч) грн. пені;

- стягнуто з Австрійсько-українського спільного підприємства "Інтермедіо" у формі товариства з обмеженою відповідальністю в доход державного бюджету України 2720 (дві тисячі сімсот двадцять) грн. судового збору за розгляд позову, 1360 ( одну тисячу триста шістдесят) грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги та 1360 ( одну тисячу триста шістдесят) грн. судового збору за розгляд касаційної скарги.

На виконання постанови Вищого господарського суду України від 28.04.2015 видано відповідні накази від 21.05.2015 №917/1218/16.

29.05.2018 до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне Австрійсько-Українське підприємство "Інтермедіо" про розстрочку виконання постанови Вищого господарського суду України від 28.04.2015 по справі №917/1513/14 строком на 120 місяців рівними частинами.

З 15.12.2017 набрала чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, підпунктом 11 п.1 Перехідних положень якого передбачено, що заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не порушено на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою суду від 30.05.2018 вказану заяву прийнято судом до розгляду в судовому засіданні 11.06.2018.

Обґрунтовуючи подану заяву про розстрочку виконання рішення, заявник посилається на те, що Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне Австрійсько-Українське підприємство "Інтермедіо" не має можливості виконати рішення суду негайно та в повному обсязі у зв'язку із скрутним фінансовим становищем.

Як зазначає відповідач, починаючи з 13.02.15, у зв'язку з неправомірними діями Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України та судовим процесом, СП ТОВ "Інтермедіо" тимчасово призупинило свою діяльність. В наслідок чого, в Полтавському міському центрі зайнятості знято з обліку наявні вакансії та в ДПІ у м. Полтава знято з реєстрації касовий апарат.

Також, на підтвердження тяжкого фінансового стану, заявник посилається фінансові звіти суб'єкта малого підприємництва від 31.12.2015, 31.12.2016, 30.06.2017, 31.03.2018.

06.06.2018 через канцелярію суду (вх. № 5544) заявником надано клопотання про долучення до матеріалів справи документів, що підтверджують дозвіл на проведення СП ТОВ "Інтермедіо" медичної практики, а саме стоматологічної діяльності.

Представник стягувача (позивача) заперечує проти задоволення заяви, надавши до суду відзив (вх. № 5649 від 08.06.2018), відповідно до якого зазначає, що докази, подані заявником, не підтверджують його реального фінансового становища, в той же час складна економічна ситуація в країні носить загальний характер та у повній мірі стосується обох сторін по справі. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, заявник не перебуває в процесі припинення. Також посилається та вимоги статті 331 ГПК України, відповідно до якої розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

При розгляді заяви суд виходив з наступного.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов'язковим до виконання.

Відповідно до статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

При відстроченні або розстроченні виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову.

Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить, що підставою для розстрочення, можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

В обґрунтування заяви про розстрочку виконання рішення суду боржник посилається на тяжке фінансове становище, що спричинене тимчасовим призупиненням діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне Австрійсько-Українське підприємство "Інтермедіо".

Однак, відповідно до статті 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, тимчасове призупинення діяльності не є тією виключною обставиною, що зумовила невиконання відповідачем рішення суду по даній справі.

На підтвердження свого тяжкого фінансового стану відповідачем до заяви надано Звіти про фінансові результати 31. 12. 2015, 31.12. 2016, 30.06.2017, 31.03.2018.

Однак, вказаний документ не може достовірно свідчити про фінансову неспроможність боржника виконати рішення господарського суду у даній справі.

Суд вважає, що наведені відповідачем підстави для розстрочки виконання судового рішення, зокрема, тяжкий фінансовий стан не є тією виключною обставиною, в розумінні статті 331 Господарського кодексу України, які б давали підстави для відстрочення виконання судового рішення.

Обставини, наведені відповідачем в заяві про розстрочку виконання судового рішення носять не особливий і надзвичайний характер, а свідчать про негативні явища в поточній діяльності підприємства.

Крім того, при вирішенні питання щодо доцільності надання розстрочки виконання судового рішення судом враховуються матеріальні інтереси обох сторін.

Законом України Про судоустрій і статус суддів передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відповідно до статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, необхідною умовою задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду є з'ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, повинні досліджуватися та оцінюватися не тільки доводи боржника, а й заперечення кредитора.

При цьому, необхідно враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але перш за все необхідно врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Безпідставне надання розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 26.07.2017 у справі №917/1500/16, від 26.05.2015 у справі №922/1671/14, від 04.03.2015 у справі №917/1228/14.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заявником не надано належних доказів, які б свідчили про наявність виключних об'єктивних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

В зв'язку з викладеним заява відповідача про розстрочку виконання постанови Вищого господарського суду України від 28.04.2015 у справі №917/1513/14є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 234, 331 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне Австрійсько-Українське підприємство "Інтермедіо" про розстрочку виконання рішення суду по справі №917/1513/14.

2. Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому ГПК України.

3. Копію ухвали направити сторонам.

Суддя М.М. Кульбако