ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 916/3694/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючого - Пількова К. М.,

суддів: Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

за участю секретаря судового засідання - Жураховської Т. О.,

учасники справи:

прокурор - Гудименко Ю. В.

позивач-1 - Великодальницька сільська рада

представник позивача-1 - не з'явився

позивач-2 - Новодолинська сільська рада

представник позивача-2 - не з'явився

позивач-3 - Одеська обласна державна адміністрація

представник позивача-3 - не з'явився

відповідач-1 - Одеська міська рада

представник відповідач-1 - не з'явився

відповідач-2 - Департамент міського господарства Одеської міської ради

представник відповідач-2 -не з'явився

відповідач-3 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Союз"

представник відповідач-3 - не з'явився

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу Заступника прокурора Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 19.10.2017 (Суддя Желєзна С. П.) та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 06.03.2018 (Головуючий суддя - Принцевська Н. М., судді Колоколов С. І., Ярош А. І.) у справі за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Великодальницької сільської ради, Новодолинської сільської ради, Одеської обласної державної адміністрації до Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Союз" про визнання незаконним рішення Одеської міської ради, визнання недійсним договору оренди землі,

Короткий зміст позовних вимог

1. 30.12.2016 Заступник прокурора Одеської області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Великодальницької сільської ради (далі - Позивач-1), Новодолинської сільської ради (далі - Позивач-2) та Одеська обласна державна адміністрація (далі - Позивач-3) звернувся до Одеської міської ради (далі - Відповідач-1), Департаменту міського господарства Одеської міської ради (далі - Відповідач-2) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Союз" (далі - Відповідач-3) з позовом про визнання недійсним Інвестиційного договору на проведення робіт з будівництва сміттєпереробного заводу (далі - Інвестиційний договір), укладеного 14.06.2013 між Відповідачами-1 та 3; визнання незаконним рішення Відповідача-1 № 3314-VI від 16.04.2013, яким затверджено проект Інвестиційного договору на проведення робіт з будівництва сміттєпереробного заводу (з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 18.09.2017 № 05/1-2547-17вих).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідач-1 не є власником вказаної земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні з 1990 року на підставі державних актів на право користування землею № 03383, № 033801. Враховуючи, що Відповідач-1 не є органом, до сфери управління якого належить ця земельна ділянка, передана за умовами Інвестиційного договору, в цьому договорі вбачаються ознаки удаваності, оскільки його укладено з метою приховання договору оренди землі, який сторони фактично мали намір укласти. Державна реєстрація Інвестиційного договору не здійснювалася. Процедура передачі в оренду Відповідачу-3 земельних ділянок, загальною площею 96,2 га, розташованих на території Позивачів-1 та 2 (поза межами населених пунктів) дотримана не була, в тому числі не виготовлялась технічна документація із землеустрою, що повинно передувати укладенню договору, а рішення щодо передачі земельної ділянки шляхом укладення фактично удаваного Інвестиційного договору прийнято неповноважним суб'єктом, який не є власником цієї ділянки. Отже спірний Інвестиційний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме статтям 116, 122, 123, 124 ЗК України, статтям 4, 15 Закону України "Про оренду землі", наявні правові підстави для визнання цього договору недійсним відповідно до статей 203, 215 ЦК України, частини 2 статті 15 Закону України "Про оренду землі", а земельні ділянки, що є предметом Інвестиційного договору, перебувають у державній власності відповідно до положень статей 83, 84, 122 ЗК України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2. 19.10.2017 Господарський суд Одеської області вирішив у позові відмовити. Вказане рішення залишене без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 06.03.2018.

Прийняті у справі судові рішення мотивовані тим, що, враховуючи вимоги Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" факт прийняття Одеською обласною державною адміністрацією за результатами звернення Відповідача-1 розпорядження №1105/А-2013 від 23.10.2013, на яке послався Прокурор для обґрунтування позиції щодо належності земельної ділянки 96,2 га до земель державної власності, свідчить лише про дотримання вказаними учасниками судового процесу встановленої законом процедури встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, що не підтверджує належність такої земельної ділянки до земель державної власності, оскільки факт вчинення або не вчинення певних юридично значимих дій у жодному випадку не може бути ототожнений із підставами набуття права власності на земельну ділянку. Про належність земельної ділянки загальною площею 96,2 га до комунальної власності територіальної громади міста Одеси свідчить прийняття Одеською міською радою рішення №3314-VI від 16.04.2013 із дотриманням вимог чинного законодавства України, оскільки однією із правомочностей власника є розпорядження на власний розсуд та незалежно від волі інших осіб власним майном, тому правові підстави для визнання спірного рішення Відповідача-1 незаконним відсутні. Разом з цим, враховуючи положення статті 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, істотною передумовою для реалізації особою наданого законом права на судовий захист є наявність у неї відповідного порушеного суб'єктивного права або охоронюваного законом інтересу, оскільки відсутність права або інтересу унеможливлює його судовий захист. Враховуючи належність в силу закону земельної ділянки, загальною площею 96,2 га, до комунальної власності територіальної громади міста Одеси, Прокурором у встановленому законом порядку не було доведено факту порушення прав і законних інтересів Позивачів, що, в свою чергу, свідчить про відсутність порушених прав останніх, а, отже, і про неможливість їх захисту у судовому порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

3. 02.04.2018 Прокурор (Скаржник) подав касаційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 19.10.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 06.03.2018 скасувати, прийняти рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

4. Відзиви на касаційну скаргу від учасників справи у встановлені строки не надійшли.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

5. Оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, у зв'язку з неправильним застосуванням судами норм матеріального права, а саме Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", статті 83 ЗК України, та порушення норм процесуального права статті 236 ГПК України в чинній редакції.

6. Підтвердженням того, що земельні ділянки, які перебувають у користуванні Відповідача-1 під розміщення сміттєзвалища, не є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, є факт звернення Відповідача-1 відповідно до процедури, передбаченої пунктами 5, 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", до Позивача-3, який, згідно з статтею 122 ЗК України, є розпорядником земельних ділянок, за дозволом на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, наданої у користування Відповідачу-1, для розміщення міського сміттєзвалища. Факт перебування земельних ділянок у державній власності також підтверджується рішенням Відповідача-1 № 2154-VII від 14.06.2017 "Про розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), загальною площею 96,2 га (35,8 га на території Біляївського району Одеської області, 60,4 га на території Овідіопольського району Одеської області) для розташування міського сміттєзвалища". Отже Відповідач, не будучи власником та розпорядником земельної ділянки, не мав підстав для надання її Відповідачу-3.

7. Судами не взято до уваги та не надано належної оцінки доводам про те, що спірне рішення Відповідача-1 та укладений на його підставі Договір оренди земельної ділянки полігону ТПВ "Дальницькі кар'єри" шляхом підписання сторонами удаваного правочину - інвестиційного договору, порушують передбачений статтями 116, 122 - 124, 134 ЗК України порядок передачі земель.

8. Порушення інтересів держави полягає у порушенні Відповідачами встановленого порядку передачі земель в оренду, а допущені порушення посягають на встановлений законом порядок охорони та використання земель як основного національного багатства згідно з статтею 14 Конституції України.

9. Порушення прав Позивачів полягає в тому, що місцеві бюджети Позивачів-1, 2 в результаті фактичної передачі земель полігону твердих побутових відходів "Дальницькі кар'єри" у користування Відповідача-3 недоотримують значні кошти у вигляді плати за землю, як це передбачено статтями 10, 269 Податкового кодексу України, статті 69 Бюджетного кодексу України.

Позиція Верховного Суду

10. Відповідно до положень частин 3, 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 01.01.2013, землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу. У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу. Посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій наведеної норми Скаржник (пункт 5) вважає, що землями комунальної власності відповідних територіальних громад є, в тому числі земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування та розміщені в межах відповідних населених пунктів, отже земельні ділянки, загальною площею 96,2 га, що перебувають у користуванні Одеської міської ради, проте розташовані на території Новодолинської та Великодальницької сільських рад, не є землями комунальної власності Одеської міської ради, а перебувають у державній власності. Втім такі висновки помилкові, оскільки наведені норми землями комунальної власності відповідних територіальних громад, зокрема землі, які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування. Отже, враховуючи встановлені судами обставини, що Відповідачу-1 надано право безстрокового та постійного користування земельними ділянками, що підтверджується державними актами, Суд вважає мотивованими висновки судів попередніх інстанцій про належність земельної ділянки загальною площею 96,2 га до комунальної власності територіальної громади міста Одеси.

При цьому посилання Скаржника на положення частини 3 статті 83 ЗК України, згідно з яким земельні ділянки державної власності, які передбачається використати для розміщення об'єктів, призначених для обслуговування потреб територіальної громади (комунальних підприємств, установ, організацій, громадських пасовищ, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів, рекреаційних об'єктів тощо), а також земельні ділянки, які відповідно до затвердженої містобудівної документації передбачається включити у межі населених пунктів, за рішенням органів виконавчої влади передаються у комунальну власність, зазначених висновків не спростовує та не свідчить про неправомірність Рішення та Інвестиційного договору.

11. При цьому доводи Скаржника (пункт 6) про те, що земельні ділянки, які перебувають у користуванні Відповідача-1, не є комунальною власністю свідчить факт звернення його відповідно до процедури передбаченої пунктами 5, 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" до Одеської обласної державної адміністрації згідно з статтею 122 ЗК України, про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки та відповідним Рішенням Одеської міської ради помилкові, з огляду на таке. Звернення Одеської міської ради щодо розгляду питання про надання дозволу на розробку документації, а також прийняття Одеською обласною державною адміністрацією розпорядження № 1105/А-2013 від 23.10.2013 відповідають вимогами пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", згідно з яким надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, а також її затвердження здійснюється органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками. Отже такі дії свідчать лише про дотримання передбаченої законом процедури встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі та не свідчить про належність такої земельної ділянки до земель державної власності, оскільки в даному випадку відсутні передбачені законом підстави вважати, що виникло право саме державної власності на спірну земельну ділянку. У зв'язку з наведеним суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним спірного рішення Відповідача-1.За наведених обставин посилання Скаржника (пункт 7) на те, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки аргументам щодо порушення спірним Рішенням та укладеним на його підставі Інвестиційним договором передбаченого статтями 116, 122 - 124, 134 ЗК України порядку передачі земель не ґрунтуються на дійсних обставинах справи та не знайшли свого підтвердження під час перегляду прийнятих у справі судових рішень.

12. Суд вважає необґрунтованими аргументи Скаржника (пункти 8, 9) про порушення прав Позивачів спірними Рішенням та Договором, враховуючи таке. Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Отже підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення прав чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звертається з таким позовом, при цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб'єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів. При цьому відсутність факту порушення права особи є підставою для відмови в позові, оскільки саме порушене (оспорюване) право та інтерес підлягають захисту. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 911/1506/17. Разом з цим, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли мотивованого висновку про те, що Прокурором у встановленому законом порядку не було доведено порушення прав і охоронюваних законом інтересів Великодальницької та Новодолинської сільських рад, а також Одеської обласної державної адміністрації, враховуючи належність спірної земельної ділянки загальною площею 96,2 га до комунальної власності територіальної громади м. Одеси та наявність оформленого права постійного користування цією ділянкою у Одеської міської ради.

13. З огляду на викладене доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, які прийняті відповідно до наведених норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим Суд доходить висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішення та постанови судів першої та апеляційної інстанцій, які відповідають приписам статті 236 ГПК України.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 19.10.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 06.03.2018 у справі № 916/3694/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Пільков

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак