ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2018 р. Справа № 926/3955/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Марко Р.І.

суддів Скрипчук О.С.

ОСОБА_1

секретар судового засідання Мазепа Н.В.,

за участю представників:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу Підприємства Дім Чернівецького обласного товариства інвалідів ОСОБА_1 та добробут інвалідам, б/н та б/д (вх. № 01-5/637/18 від 16.02.18)

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 17.01.2018р. (суддя Бутирський А.А., повний текст складено 17.01.2018р. )

у справі № 926/3955/17

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Зодчий, м. Гайсин Вінницької області

до відповідача: Підприємства Дім Чернівецького обласного товариства інвалідів ОСОБА_1 та добробут інвалідам, м. Чернівці

про стягнення 366 952, 37 грн.

В С Т А Н О В И В:

05.12.2017 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Зодчий» звернулося з позовом до Підприємства «Дім» Чернівецького обласного товариства інвалідів «ОСОБА_1 та добробут інвалідам» про стягнення 366 952, 37 грн. боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ТОВ «Зодчий» та Підприємство «ДІМ» Чернівецького обласного товариства інвалідів «ОСОБА_1 та добробут інвалідам» було укладено договір № 010123 від 01.01.2016р. На виконання зазначеного договору протягом 2016 року на адресу Підприємства «ДІМ» ЧОТІ МТДІ» було поставлено товари цемент в кількості 3427, 50 тон на загальну суму 1 254 034, 02 грн. на розрахунковий рахунок ТОВ «Зодчий» надійшла оплата в сумі 970 000, 00 грн. Сума основного боргу складає 284 034, 02 грн. Таким чином, заборгованість виникла внаслідок порушення строків оплати поставленого відповідно до останньої видаткової накладної РН 0007578 від 15.10.2016р. товару цементу в кількості 213, 05 т. на загальну суму 316 379, 26 грн. Отже, у звязку із вищенаведеним, сума грошового зобовязання відповідача за укладеним договором № 010123-16 від 01.01.2016р. з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ складає: 284 034,02 основний борг; 41 369, 47 інфляційні втрати;8 987, 26 № % річних; 32 561, 62 пеня.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 17.01.2018р. у справі № 926/3955/17 позов задоволено частково.

Стягнуто з Підприємства Дім Чернівецького обласного товариства інвалідів ОСОБА_1 та добробут інвалідам на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Зодчий 284 034,02 грн. основного боргу, 41 369,47 грн. збитків, заподіяних інфляцією, 8 773,23 грн. 3 % річних, 32 561,62 грн. пені та 5 501,06 грн. судового збору.

У стягненні 214,03 грн. 3 % річних відмовлено.

При прийнятті рішення місцевий господарський суд враховував, що у відповідача існує борг у сумі 284034,02 грн., який підлягає стягненню, що підтверджується актом звірки від 10.07.2017 р. Також судом встановлено, що на підставі ст. 625 ЦК України та Договору з відповідача слід стягнути 41369,47 грн. збитків, заподіяних інфляцією за період з 21.10.2016 р. по 31.10.2016 р. та 8773,23 грн. 3 % річних за аналогічний період. Крім того, у стягненні 214,03 грн. 3 % річних слід відмовити, оскільки позивач здійснює нарахування за цим платежем з 20.10.2016 р., тоді як обовязок оплатити отриманий товар виник у відповідача 21.10.2016 р. Також, з відповідача слід стягнути 32561,62 грн. пені за період з 21.10.2016 р. по 20.04.2017 р., що передбачено ст. ст. 547, 549 Цивільного кодексу України та п. 8.2 Договору.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Чернівецької області від 17.01.2018р. у справі № 926/3955/17, відповідач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Чернівецької області від 17.01.2018р. скасувати, витребувати у позивача оригінал видаткової накладної РН 0007578 від 15.10.2016р., відповідно до якої відповідач отримав товар, а позивач передав товар, на виконання Договору № 010123-16 від 01.01.2016р., що був укладений між сторонами для огляду в судовому засіданні. Надати сторонам можливість укладення мирової угоди.

При цьому, скаржник стверджує, що судом першої інстанції не встановлені всі обставини, які мають значення для повного та обєктивного розгляду справи належним чином не досліджені письмові докази, позбавлено відповідача та позивача можливості мирного врегулювання спору та/або розстрочки/або відстрочки виконання рішення.

19.03.2018р. до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив б/н від 26.03.2018р. (вх. № 01-04/2161/18 від 29.03.18) на апеляційну скаргу, в якій останній просить рішення Господарського суду Чернівецької області залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки твердження відповідача щодо порушення судом порядку дослідження та оцінки доказів та одночасне посилання на переговори керівництва щодо мирової угоди та/або розстрочення виконання рішення суду суперечать один одному.

В судовому засіданні 04.06.2018 року позивач та відповідач участі своїх уповноважених представників не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені.

Відповідно до ч.12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представників сторін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Дослідивши матеріали справи судами встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Зодчий» та Підприємством «Дім» Чернівецького обласного товариства інвалідів ОСОБА_1 та добробут інвалідам укладено договір від 01.01.2016 р. № 010123-16 (далі - Договір), згідно якого позивач брав на себе обовязок поставляти відповідачеві товар в кількості, асортименті, в строки та на умовах визначених в договорі, а останній зобовязувався прийняти та оплатити отриманий товар по ціні згідно договору.

Відповідно до п.2.1 Договору, загальна сума договору необмежена і визначається як сукупна вартість товару, який буде поставлений постачальником покупцю протягом терміну дії даного договору.

Умовами п.3 договору передбачено обовязки сторін.

Пунктом 3.1.1 договору зазначено, що постачальник зобовязується поставити покупцю товар на умовах вказаних в договорі. Якість товару має відповідати ДСТУ та ТУ.

Згідно п. 3.2.1 договору, покупець зобовязується прийняти товар відповідно до умов договору, оплатити його по ціні вказаній в п.4.1, в строки і в порядку відповідно до п. 4.2 даного договору.

Відповідно до п.4.1 договору, оплата товару відбувається по цінах (з ПДВ), які діють у постачальника на момент відгрузки, відповідно з виставленими рахунками-фактурами, видатковими накладними та специфікаціями.

У п. 4.2 Договору передбачено, що розрахунки за товар проводяться у безготівковій формі на поточний рахунок позивача протягом 5 днів з дати поставки.

Згідно п. 6.4 договору, документ, що підтверджує факт поставки товару за договором є видаткова накладна, в якій вказується найменування, кількість, ціна, загальна вартість, дата поставки.

Відповідно до умов поставки товару згідно даного договору, датою поставки (переходу права власності на товар) є: при поставці зі складу постачальника дата завантаження товару на транспортний засіб покупця; при поставці залізницею дата календарного штемпеля залізниці в перевізних документах; при поставці товару, який надійшов залізницею на адресу постачальника дата переадресації, що підтверджується видатковими накладними (п. 6.5 Договору).

Пунктом 6.6 договору передбачено, приймання товару по кількості та якості сторонами відбувається відповідно до Інструкції про порядок приймання продукції та товарів по кількості та якості П-6 та П-7.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов вищевказаного договору, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 1 254 034, 02 грн., що підтверджується видатковими накладними, які наявні в матеріалах справи. Дані видаткові накладні підписані та скріплені печатками обох сторін (арк..23-36).

Як вбачається з матеріалів справи, на розрахунковий рахунок ТОВ «Зодчий» надійшла оплата по договору № 0106/01 від 01.06.2010 року в сумі 970 000, 00 грн., що підтверджується випискою по рахунках № 8 з 01.01.2016р. до 31.10.2017р.(арк.. 37-43).

Також в матеріалах справи наявний акт-звірки розрахунків між ТОВ «Зодчий» та Підприємством «Дім» Чернівецького обласного товариства інвалідів ОСОБА_1 та добробут інвалідам на 30.06.2017р., який підписаний та скріплений печатками обох сторін без заперечень та який підтверджено наявність боргу в сумі 284 034, 02грн.

25 жовтня 2017 р. ТзОВ «Зодчий» відправило рекомендованим листом Підприємству «Дім» Чернівецького обласного товариства інвалідів ОСОБА_1 та добробут інвалідам претензію від 04.09.2017р. № 270, в якій просило в добровільному порядку сплатити борг в сумі 284034 грн. 02 коп., що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення в цінний лист від 25.10.2017 р.

Таким чином, позивач зазначає, що заборгованість виникла внаслідок порушення строків оплати поставленого відповідно до видаткової накладної №PH 0007578 від 15.10.2016р. товару цементу в кількості 213, 05 тон на загальну суму 316 379, 26., що стало підставою для подачі позову.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених зазначеним кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 590 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач свої зобовязання щодо оплати за поставлений товар згідно видаткової накладної № РН-0007578 від 15.10.2016 р. на суму 316 379, 26 грн. виконав лише частково, сплативши 32 345,24 грн., внаслідок чого, в останнього утворилась заборгованість у розмірі 284 034, 02 грн. Як встановлено судом, вищезазначена обставина відповідачем не заперечувалась.

Таким чином, аналізуючи все вищенаведене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість суми основного боргу відповідача перед позивачем становить 284 034, 02 грн..

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розяснено, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно п.3.2. вищевказаної постанови, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду погоджується із висновком Господарського суду Чернівецької області щодо стягнення з відповідача за період з 21.10.2016 р. по 31.10.2016 р. 41 369, 47 грн. інфляційних витрат та 8773,23 грн. 3 % річних за аналогічний період та дійшла висновку, що судом першої інстанції підставно задоволені дані вимоги. Дані розрахунки сторонами не заперечуються.

При цьому, судова колегія погоджується із правомірним висновком місцевого суду про відмову у задоволені позову в частині стягнення 214,03 грн. 3 % річних, оскільки позивач здійснює нарахування за цим платежем з 20.10.2016 р., тоді як обовязок оплатити отриманий товар виник у відповідача 21.10.2016 р.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з пунктом 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 8.2 договору, за порушення строків оплати покупець оплачує постачальнику пеню в розмірі 0,5 %, яка нараховується на суму несвоєчасно оплаченої поставленої продукції за кожен день прострочення оплати.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції правомірно задоволено в частині стягнення пені за період з 21.10.2016 р. по 20.04.2017 р. у сумі 32561,62 грн.

Таким чином, судова колегія погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача, у звязку з неналежним виконанням своїх зобовязань по оплаті поставленого товару, що підтверджується матеріалами справи, не спростована відповідачем та становить 284 034, 02 грн. основного боргу, 32 561, 62 грн. пені, 41 369, 47 грн. інфляційних витрат та 8 773, 23 грн. 3% річних.

Щодо твердження апелянта, про порушення судом першої інстанції ст. 9 ГПК України, оскільки відповідач не знав і не міг знати про проведення судового засідання від 26.12.2017р. та від 10.01.2018р., що позбавило відповідача прийняти участь в дослідженні належності доказів, необхідно зазначити наступне.

Ухвали Господарського суду Чернівецької області від 06.12.2017р., від 26.12.2017р. були відправлені рекомендованим повідомленням на адресу Підприємства «Дім» Чернівецького обласного товариства інвалідів «ОСОБА_1 та добробут інвалідам» та були одержані відповідачем що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Необхідно також зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

Застосовуючи відповідно до ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду та про відкладення розгляду справи явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, отже колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було порушено норми процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший ст. 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не сприймається як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах учасницях, з огляду на положення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006р.).

За таких обставин відсутні підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального або з порушенням норм процесуального права.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, враховуючи вищенаведене не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Згідно із ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 17.01.2018р. в справі за номером 926/3955/17 залишити без змін, апеляційну скаргу Підприємства Дім Чернівецького обласного товариства інвалідів ОСОБА_1 та добробут інвалідам, б/н та б/д - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Верховного Суду в порядку встановленого ст.ст.287,288 ГПК України.

Повний текст постанови оформлено і підписано відповідно до вимог ст.282 ГПК України 13.06.2018 року.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Скрипчук О.С.

Суддя Хабіб М.І.