ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
30 травня 2018 р. Справа № 918/202/18
Господарський суд Рівненської області у складі судді Церковної Н.Ф., при секретарі судового засідання Рижого Б.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євромет Груп" до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення заборгованості у розмірі 237 973, 99 грн, 20 537, 15 грн пені, 1 955, 95 грн 3% річних, 5 711, 38 грн інфляційних втрат,
за участі представників сторін:
від позивача: не з'явився
від відповідача: ОСОБА_2
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
У квітні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Євромет Груп" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до ОСОБА_1 акціонерного товариства "Рівнеазот" (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 237 973, 99 грн, 20 537, 15 грн пені, 1 955, 95 грн 3% річних та 5 711, 38 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що: 28.11.2017 року між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки №1125 (надалі-договір), за умовами якого позивач зобов'язується поставити відповідачу металопрокат (далі - товар), а відповідач прийняти та оплатити його вартість на умовах даного договору.
На виконання умов зазначеного договору позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 237 973, 99 грн, що стверджується видатковими та товарно - транспортними накладними. Відповідач отримав поставлений товар, проте не оплатив його вартість, відтак заборгованість останнього перед позивачем становить 237 973, 99 грн.
За несвоєчасне проведення розрахунків за поставлений товар позивачем нараховано 20 537, 15 грн пені, 3% річних в розмірі 1 955,95 грн та 5 711,38 грн інфляційних втрат.
У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 530, 625, 638, 692 ЦК України та ст.ст.193 ГК України.
Ухвалою суду від 04.04.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 25.04.2018 року.
24.04.2018 року через відділ канцелярії та документообігу суду відповідач подав відзив на позов, в якому зазначає, що ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» є бюджетоутворюючим підприємством, яке на сьогоднішній день перебуває в скрутному фінансовому становищі та наявна загроза банкрутства підприємства.
Як зазначає відповідач, тривалий час у 2017 році, після повного припинення газопостачання з 07.03.2017 року було повністю припинено виробничу діяльність структурних підрозділів підприємства та оголошено вимушений простій (наказ № 293 від 10.04.2017 року- копія додається).
Також зазначає, що рентабельність підприємства прямо пропорційно залежить від випуску продукції та попиту її на ринку. При цьому, грошові кошти підприємство отримує лише після випуску та продажу продукції, що відповідно впливає на наявність обігових коштів.
Крім того наголошує на тому, що на теперішній час, попит на азотні добрива значно впав, це відбулося у зв'язку з підняттям цін на електроенергію та природний газ, що призвело до збільшення собівартості товару, а отже і його ціни. Керівництво підприємства здійснює всі можливі заходи для стабілізації та забезпечення життєдіяльності підприємства в умовах зростання кризових явищ в Україні.
Відповідно до копій декларацій на прибуток долучених відповідачем до матеріалів справи, кредиторська заборгованість станом на 31.08.2017 року становить 24 083105,24 грн, дебіторська заборгованість станом на 31.08.2017 року становить 4 787 768,35 грн.
Крім того, відповідач повідомляє, що постановою головного державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 21.12.2017 року при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження № 55154344 накладеного арешт на грошові кошти ПрАТ «РІВНЕАЗОТ», що містяться на всіх рахунках у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження в розмірі 7 913 571, 29 грн, а тому підприємство було позбавлене можливості здійснювати видаткові операції по рахунках.
Також відповідач наголошує на тому, що до негативних наслідків для підприємства, які зумовили його скрутне фінансове становище належать інфляційні процеси в економіці держави, які не залежать від діяльності ПАТ «РІВНЕАЗОТ». Зростання індексу інфляції, коливання курсу гривні, нестабільна соціально - політична, економічна ситуація в країні, негативно впливають на діяльність підприємства, що має наслідком зниження фінансових показників.
Водночас відповідно до вимог чинного законодавства, ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» двічі на місяць зобов'язано виплачувати заробітну плату працівникам. Середньооблікова кількість штатних працівників підприємства станом на 01.04.2017 року становила 2 712 осіб (фонд оплати праці усіх працівників становить близько 23 695 300, 00 грн). Заборгованість із заробітної плати станом на 01.10.2017 року становить 54 499 617, 38 грн.
Крім того, просить суд також врахувати, що відповідно до Договору № 1798 від 25.11.2005 року, ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» здійснює очистку каналізаційних госппобутових та промислових стічних вод усього міста Рівне. РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» має заборгованість перед ПрАТ «РІВНЕАЗОТ», яка станом на 16.05.2017 року становила 11 238 581, 67 грн. На теперішній час, наявність заборгованості підтверджена також рішенням Господарського суду Рівненської області від 10.07.2017 року по справі № 918/225/17, яке набрало законної сили. Дану заборгованість РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» не оплачена (довідка про розмір заборгованості та копія рішення додаються). Відтак, утримання очисних споруд здійснюється за власні кошти ПрАТ «РІВНЕАЗОТ». Такі обставини спричиняють додаткові непередбачувані витрати на забезпечення належної діяльності очисних споруд, оскільки перебої в їхній роботі можуть призвести до значного забруднення навколишнього природного середовища в межах усього міста.
Як зауважує відповідач, усі вищезазначені обставини значно ускладнять можливість забезпечення своєчасного виконання ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» взятих на себе грошових зобов'язань перед позивачем і відповідно до ч. 1 ст. 239 ГПК України, просить суд відстрочити виконання рішення строком на 6 місяців. Крім того, просить суд зменшити розмір пені до 10,00 грн.
Ухвалою суду від 25.04.2018 року розгляд справи відкладено на 15.05.2018 року.
11.05.2018 року через відділ канцелярії та документообігу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій просить позовні вимоги задоволити в повному обсязі, відмовити відповідачу у задоволенні клопотань про відстрочення виконання рішення про зменшення розміру пені до 10, 00 грн.
14.05.2018 року через відділ канцелярії та документообігу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача.
Ухвалою суду від 15.05.2018 року розгляд справи відкладено на 30.05.2018 року.
24.05.2018 року через відділ канцелярії та документообігу суду відповідач подав заперечення на відповідь на відзив.
У судове засідання 30.05.2018 року з'явився представник відповідача, представник позивача у судове засідання не з'явився.
У судовому засіданні 30.05.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
28.11.2017 року між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки №1125 (надалі-договір), за умовами якого постачальник зобов'язався поставити покупцю металопрокат (далі - товар), а покупець зобов'язався прийняти та оплатити його вартість на умовах даного договору.
Відповідно до п.12.1. договору цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2018 року.
Найменування, кількість та ціна товару визначається згідно Специфікації (Додаток №1), яка підписується сторонами та є невідємною частиною даного договору.
Загальна сума договору складає: 237 910,01 грн, в т.ч. ПДВ - 39 651,67 грн.
Розділом 4 договору передбачено умови та строк поставки товару.
Зокрема, поставка товару здійснюється на умовах: DDP (Інкотермс-2010) склад покупця, який знаходиться за адресою: м. Рівне-17, ПАТ «РІВНЕАЗОТ». Строк поставки товару: 10 календарних днів з моменту підписання сторонами договору. При поставці товару постачальник зобовязаний передати покупцю наступні документи: видаткову накладну, сертифікат якості, товарно-транспортну накладну.
Постачальник зобовязується своєчасно та правильно із зазначенням податкових реквізитів складати та реєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до чинного законодавства України, та направити покупцю не пізніше наступного дня з моменту її реєстрації.
Судом встановлено, що на виконання умов договору позивач здійснив поставку товару на загальну суму 237 973,99 грн, що підтверджується видатковими накладними № 1206017 від 06.12.2017 року на суму 158 329,99 грн, № 1206018 від 06.12.2017 року на суму 79 644,00 грн, товарно - транспортними накладними № 1206017 від 06.12.2017 року, № 1206018 від 06.12.2017 року та довіреністю № 574 від 29.11.2017 року на отримання товару.
Пунктом 3.2.договору передбачено. що розрахунки за товар здійснюється покупцем шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника на протязі 10-ти календарних днів з моменту поставки товару та отримання позитивних висновків вхідного контролю якості товару, проведеного на території покупця по показниках, передбачених п. 6.1. даного договору.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач прийняв поставлений товар, що стверджується підписаними обома сторонами видатковими накладними, проте не оплатив його, відтак заборгованість відповідача перед позивачем складає 237 973,99 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.
Зміст договору та взяті за ним зобов'язання свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з поставки, які регулюються нормами ЦК України та ГК України.
Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.
Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
У силу вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Статтею 536 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 237 973,99 грн основної заборгованості за поставлений товар.
За несвоєчасне проведення розрахунків за поставлений товар позивачем нараховано 20 537,15 грн пені, 3% річних в розмірі 1 955,95 грн та 5 711, 38 грн інфляційних втрат.
У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч. 1 ст. 216 ГК України).
У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Згідно з ч. 1. ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.
Отже, одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено пеню.
Відповідно до ч. 6. ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені суд, зазначає таке.
Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.
Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.
Застосовуючи припис, який міститься в п.3 ч.1 ст.83 ГПК України, суд враховує вказівку, що міститься в п.2.4 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 29.04.1994 року №02-5/293 "Про деякі питання практики застосування майнової відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань", в якому зазначається, що вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, арбітражний суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Оскільки борг стягується за листопад 2017 року, то вбачається короткостроковість виникнення боргу. Позивач не надав суду жодних доказів заподіяння йому збитків внаслідок прострочення сплати суми заборгованості.
Враховуючи майновий стан відповідача та з огляду на короткостроковість виникнення боргу, суд вважає можливим зменшити розмір пені до 50% від заявленої суми 20 537, 15 грн та стягнути її в сумі 10 268,57 грн.
При цьому, суд звертає увагу на те, що для застосування судом права зменшити розмір штрафних санкцій, у випадку наявності для цього підстав, подання боржником відповідного клопотання чинним законодавством не вимагається.
В задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені в сумі 10 268,57 грн слід відмовити.
Щодо інфляційних та 3 % річних, то за ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд, здійснивши перерахунок інфляційних та 3% річних, встановив, що розмір інфляційних становить 5 711,38 грн (при заявленому - 5 711,38 грн), а 3% річних 1 955,95 грн, (при заявленому - 1 955, 95 грн).
Отже, враховуючи усе викладене вище у сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково, в частині стягнення з відповідача на користь позивача 237 973, 99 грн основної заборгованості, 10 268,57 грн пені, 1 955, 95 грн 3% річних, 5 711, 38 грн інфляційних втрат. У решті позовних вимог у задоволенні позову необхідно відмовити.
Щодо заяви про відстрочку виконання рішення суду, то суд зазначає наступне.
Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, слід враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Так, ст. 239 ГПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Згідно із ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Відповідно до ч.ч. 3, 4, 5 ст. 331 ГПК України підставою для розстрочення виконання рішення є обставини, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. При цьому, розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Суд, давши оцінку дотримання принципу пропорційності, тобто встановлення справедливого балансу між інтересами суспільства в цілому та вимогою захисту основних прав стягувача і можливістю тимчасового обмеження його права на законне сподівання отримати заборгованість, вважає, що наведені боржником обставини не є такими, що істотно ускладнюють негайне виконання рішення про стягнення грошових коштів на користь стягувача.
Згідно з ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.77 ГПК України).
Враховуючи, що позивач належними та достатніми доказами довів факт прострочення в оплаті поставленої продукції, а відповідач за належного повідомлення судом про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштових відправлень, у судове засідання не з'явився та вказаних обставин не спростував.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати при частковому задоволенні позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 129, 237-241 ГПК України, суд
1. Позов задоволити частково.
Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного господарського суду в порядку, встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 ГПК України.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: https://court.gov.ua/sud5019/.

Повне рішення складено та підписано 05.06.2018 року

Суддя Церковна Н.Ф.