КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2018 р. Справа№ 910/10123/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

секретар судового засідання: Вайнер Є.І.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 23.05.2018

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Марічка" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 (повне рішення складено 17.10.2017)

у справі №910/10123/17 (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Марічка"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверс Плюс2"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа-Факторинг"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 ОСОБА_2

про визнання недійсним договорів,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Марічка" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання недійсним договорів: договору про відступлення права вимоги № Ф-9/2016 від 27.07.2016, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Європа - Факторинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аверс Плюс 2"; договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 27.07.2016, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Європа - Факторинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аверс Плюс 2", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. та зареєстрованого в реєстрі під № 816; договору про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю "Аверс Плюс 2" набуло право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 89-96 в літ. "А-6", загальною площею 68, 7 кв.м., розташовані в АДРЕСА_1; нежитлові приміщення 1-го поверху № 13, 14, 13а, 13б, 13в, 13г, 13д, 13е, 13ж, 13з, 13и, 13к, 13л, 13м, антресолі № 13н, 13о, 13п, 13р, 13с, 13т, 13у в літ. "А-7", загальною площею 249, 2 кв. м. розташовані в АДРЕСА_2.

Позовні вимоги мотивовані невідповідністю спірних правочинів, в момент їх укладання вимогам чинного законодавства України, а саме- порушенням вимог ч. 1 ст. 1054, ч. 1 ст. 227, 512 ЦК України, ч. 1 ст. 207 ГК України. Крім того, позивач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Аверс Плюс 2" не є фінансовою установою, а тому воно не мало право вчиняти договори відступлення прав вимоги за кредитним договором, тобто мало місце порушення приписів ст. 227 Цивільного кодексу України. Також, позивач вказує, що відступлені можуть бути лише наявні права, а при укладанні договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 27.07.2016 було відступлено більше прав ніж було в наявності у первісного кредитора. На думку позивача, при укладанні договору про задоволення вимог іпотекодержателя між його сторонами не було досягнуто згоди щодо ціни об'єкта іпотеки, яка є суттєвою умовою такого договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 у справі №910/10123/17 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Марічка", звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи; порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що у справі № 922/4378/16 записи про припинення іпотеки в частині нежитлових приміщень першого поверху № 89-96 не відповідають фактичним відомостям щодо підстав для припинення іпотеки. Апелянт вказує, що оцінка майна, що є предметом договору іпотеки, ані іпотекодержателем, ані іпотекодавцем до моменту набуття права власності на предмет іпотеки зроблена не була, що не було взято до уваги місцевим господарським судом. Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції не застосував всі необхідні норми правових актів, які необхідно було застосувати.

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач-1 у своїх поясненнях та відзиві вказує, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без порушень вказаних норм, отже апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того зазначає, доводи апелянта не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, не підкріплені нормами чинного законодавства та не є обґрунтованими, оскільки сторонами були дотримані всі вимоги діючого законодавства України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2017 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Сулім В.В. прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи № 910/10123/17 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Марічка" про забезпечення позову в даній справі - відмовлено.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

04.05.2018 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверс Плюс 2" надійшли додаткові пояснення, в яких представник відповідача-2 просив долучити копію звіту про оцінку спірного об»єкта нерухомості від 15.08.2016.

Колегія суддів, обговоривши вказане клопотання із учасниками судового процесу, дослідивши надані матеріали, встановила наступне.

Відповідно до частини 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Як вбачається із матеріалів справи, копія звіту про оцінку спірних нежитлових приміщень була надана суду апеляційної інстанції лише 03.04.2018, тобто з порушенням вимог Господарського процесуального кодексу України щодо строків на подання доказів, а представником відповідача-1 в обґрунтування неможливості їх надання в суд першої інстанції зазначено, що даний звіт він отримав у квітні 2018 року за його адвокатським запитом і дану обставину він вважає виняткову. Однак, колегія суддів вважає, до дана обставина не є винятковою і представником відповідача-1 не надано належних доказів неможливості подання цього звіту до суду першої інстанції, оскільки оцінка майна є істотною умовою спірного договору про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю "Аверс Плюс 2" набуло право власності на спірні нежитлові приміщення.

Також, представником відповідача-1 не доведено факту використання даної оцінки майна при набутті права власності на предмет іпотеки, про що свідчить не надання його у суд першої інстанції і у встановлений судом апеляційної інстанції строк, та відсутність посилання на нього у державному реєстрі речових прав, а тому, колегія суддів вважає, що даний доказ є неналежним і залишає дане клопотання без розгляду.

Представник позивача, в судовому засіданні 23.05.2018, підтримував доводи, що викладені в апеляційній скарзі, просив рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні 23.05.2018 представник відповідача-1 заперечував проти апеляційної скарги та вважав, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Представники відповідача-2 та третьої особи в призначене судове засідання не з'явилися, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про що міститься в матеріалах справи поштове повідомлення про вручення. Жодних клопотань від останніх не надходило. Вимоги ухвали апеляційного суду не виконано.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача-2 та третьої особи про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги та з огляду на відсутність передбачених статтею 202 Господарського процесуального кодексу України підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідача-2 та третьої особи.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню частково, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 30.01.2004 між Товариство з обмеженою відповідальністю "Марічка" (позичальник) та Акціонерним комерційним банком "Меркурій" (ідентифікаційний код 14360386) (кредитодавець, банк) укладено договір №02-06К-15 на кредитну лінію в іноземній валюті (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надав кредит позивачу, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок останнього, а позивач зобов'язався повернути отримані кошти в строк та на умовах передбачених кредитним договором.

У подальшому, для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем, як іпотекодавцем та Акціонерним комерційним банком "Меркурій", як іпотеко держателем, було укладено договір №16-03-37 іпотеки від 30.01.2004 (далі за текстом - договір іпотеки).

На підставі договору іпотеки позивачем передано іпотекодержателю - АКБ "Меркурій" нежитлові приміщення 1-го поверху № 89-96 в літ. "А-6", загальною площею 68.7 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (далі за текстом - майно - 1); нежитлові приміщення 1-го поверху № 13, 14, 13а, 13б, 13в, 13г,13д, 13е, 13ж, 13з, 13и, 13к, 13л, 13м, 14, антресолі № 13н, 13о,13п, 13р, 13с, 13т, 13у в літ. "А-7", загальною площею 249,2 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (далі - майно - 2).

16.06.2011 до договору іпотеки були внесені зміни, а саме договір було доповнено розділом 4 "Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя" такого змісту:

"4.1. Даний розділ цього договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя та визнається сторонами і діючим законодавством як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що надає право іпотекодержателю в порядку позасудового врегулювання звернути стягнення на майно на підставі цього договору.

4.2 На підставі цього договору та даного застереження іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно шляхом:

- продажу від свого імені майна будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України "Про іпотеку". Ціна продажу майна встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні звичайних цін на цей вид майна. Договір купівлі-продажу майна, укладений згідно з цим договором, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на придбане майно. На виконання цього підпункту договору іпотекодержателю надається право подавати, оформляти та отримувати довідки та документи, необхідні для здійснення свого права на продаж майна, здійснювати всі необхідні платежі, підписувати будь-які документи та виконувати будь-які інші дії, пов'язані з продажем майна; або

- прийняття майна у власність в порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку". При цьому дане застереження, яке визнається Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на майно. По цьому договору іпотекодержатель набуває майно у власність по вартості, встановленій на момент такого набуття на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності. В випадку набуття права власності на майно іпотеко держатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 % вартості майна над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

4.3. При зверненні стягнення на майно шляхом його продажу.

4.4. При зверненні стягнення на майно шляхом прийняття майна у власність іпотекодержателем іпотекодавець цим договором уповноважує іпотеко держателя подавати, оформляти та отримувати від імені іпотекодавця довідки та документи, необхідні для реєстрації майна у власність іпотекодержателя, здійснювати всі необхідні платежі, підписувати будь - які документи та виконувати будь - які інші дії, пов'язані з реєстрацією права власності на майно на іпотекодержателя."

Місцевим господарським судом також встановлено, що право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки неодноразово відступалися. Зокрема, АКБ "Меркурій" 18.02.2014 відступило право вимоги за договором іпотеки Публічному акціонерному товариству "Банк Золоті Ворота" на підставі договору відступлення права вимоги за іпотечним договором № 16-03-37 від 30.01.2004.

28.11.2014 ПАТ "Банк Золоті Ворота" відступило право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки Публічному акціонерному товариству "Комерційний банк "Стандарт". У подальшому, 27.07.2016 останнє відступило право вимоги за вищезазначеними договорами на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа-Факторинг".

В свою чергу, між відповідачем - 2 (первісний кредитор) та відповідачем - 1 (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги Ф-9/2016 від 27.07.2016 (далі - спірний договір - 1). За умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору своє право вимоги за договором № 02-06К-15 на кредитну лінію в іноземній валюті, укладений 30.01.2004 між Акціонерним комерційним банком "Меркурій" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Марічка" (далі - основний договір).

Згідно з п. 1.2 спірного договору - 1 право вимоги за основним договором відступається в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи: право вимоги основної суми заборгованості за основним договором; право вимоги суми нарахованих процентів за основним договором, строк платежу яких настав до дати укладання договору; право вимоги суми процентів за основним договором, нарахованих на день надходження грошових коштів в повному обсязі на рахунок первісного кредитора. Загальна сума права вимоги станом на день укладання договору складає 5 439 554, 86 грн., що складає за курсом НБУ у доларовому еквіваленті 219 467, 34 доларів США. Вказані права по договору передаються виключно в гривні.

В силу договору до нового кредитора також переходять права та обов'язки первісного кредитора по зобов'язаннях, що виникли з основного договору, в тому числі: право іпотекодержателя по договору № 16-03-37 укладеному 30.01.2004.

Передача прав первісного кредитора за договорами забезпечення відбувається на підставі окремих договорів (п. 1.2.1 спірного договору - 1).

Пунктом 1.3 спірного договору - 1 передбачено, що новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за основним договором. При цьому, новий кредитор набуває статусу кредитора за основним договором та заставодержателя (іпотекодержателя) за всіма зобов'язаннями, що забезпечують виконання боржником його зобов'язань за основним договором.

В свою чергу, на виконання п. 1.2.1 спірного договору - 1 між відповідачем - 2, як первісним іпотекодержателем та відповідачем - 1, як новим іпотекодержателем було укладено договір по відступлення права вимоги за договором іпотеки від 27.07.2016 (далі - спірний договір - 2). За умовами якого іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає на себе всі права іпотекодержателя у зобов'язанні за договором іпотеки. Також сторонами погоджено, що за договором до нового іпотекодержателя переходять всі права та обов'язки іпотекодержателя за договором іпотеки в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав (п. 2.4. спірного договору - 2).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірні об'єкти нерухомості, які знаходилися в іпотеці, неодноразово були предметом розгляду в судах.

Так, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 у справі № 922/2908/16 за позовом Товариства з Обмеженою відповідальністю "Марічка" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверс Плюс 2", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Щура Олега Івановича та громадянина ОСОБА_2 про визнання права власності та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову - товариства з обмеженою відповідальністю "Добромед" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверс Плюс 2", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Щура Олега Івановича, про визнання права власності, відмовлено у задоволенні позовів, де, зокрема судом встановлено, що ТОВ «Марічка» залишається боржником за первісними кредитними зобов»язаннями за укладеними двома договорами з АКБ «Меркурій» від 30.01.2014 та іпотекодавцем за чинним іпотечним договором від 30.01.2104.

У справі № 922/4378/16 судами встановлено, що станом на 29.10.2014 та 18.12.2014 запис про іпотеку за договором іпотеки було вилучено з Державного реєстру іпотек, у зв'язку з виконанням ТОВ "Марічка" зобов'язань перед ПАТ "Банк Золоті Ворота" по погашенню кредиту за кредитним договором від 30.01.2004 № 02-06К-15, на підставі листа Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16.10.2014 №140-76, у якому було зазначено про припинення договору іпотеки (з огляду на погашення кредиту). Проте, вимоги за кредитним договором від 30.01.2004 № 02- 06К-15 та договором іпотеки від 30.01.2004 № 16-03-37 ТОВ "Марічка" не були виконані. В результаті чого, жодних дій з боку ПАТ "Банк Золоті Ворота" в частині, які б стосувались припинення основного та/або іпотечного зобов'язань вчинено не було, жодних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не внесено. Записи про припинення іпотеки не відповідають фактичним відомостям щодо підстав для припинення іпотеки, оскільки іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису.

Також ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.11.2017 у справі №820/5086/16 скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду, якими: визнано незаконним та скасовано висновок Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України за результатами розгляду скарги ТОВ «Аверес Плюс-2»; визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 10.08.2016 №2454/5 "Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень", яким скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексні №№ 18113480 від 18.12.2014; 18111844 від 18.12.2014; 16821842 від 29.10.2014; 16825435 від 29.10.2014; 14791829 від 30.07.2014; 16568775 від 17.10.2014; 14791029 від 30.07.2014; 16569131 від 17.10.2014. Провадження у справі за позовом ТОВ Добробут» до Міністерства юстиції України, Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, третя особа- ТОВ «Аверес Плюс-2», ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування висновку і наказу, закрито.

Отже, наказ Міністерства юстиції України від 10.08.2016 №2454/5 "Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень" є чинним і ТОВ "Аверс Плюс 2", як іпотекодержатель за відступленими ТОВ "Європа - Факторинг" правами, набув права власності на спірні нежитлові приміщення, права на які були зареєстровані згідно з рішенням приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Щура О. І., які є предметом даного спору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, предметом позову у справі є матеріально-правові вимоги позивача до відповідачів - 1, 2 про визнання недійсними спірних договорів - 1, 2 та договору про задоволення вимог іпотекодержателя (спірний договір - 3) за яким Товариство з обмеженою відповідальністю "Аверс Плюс 2" набуло право власності на майно - 1, 2 (застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в договорі іпотеки, яке прирівнюється у відповідності до положень ст. 37 Закону України "Про іпотеку", за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання).

Так, спірні договори - 1, 2 за своєю правовою природою є договорами відступлення права вимоги, а відтак між їх сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 47 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). В свою чергу, спірний договір - 3 за своєю правовою природою є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, і відповідні правовідносини регулюються Законом України "Про іпотеку".

Звертаюсь з даним позовом до суду першої інстанції, позивач стверджує, що іпотека майна - 1 була припинена ще в липні 2014 року і ПАТ "КБ "Стандарт" набув права вимоги за договором іпотеки в обсязі передбаченому договором про внесення змін від 23.05.2014 до іпотечного договору № 16-03-37 від 30.01.2004, тобто лише щодо майна - 2, відповідно за спірним договором - 2 було відступлене право вимоги, яке не належало відповідачу - 2 на той момент (щодо майна - 1). На підставі спірних договорів - 1, 2 відбулася заміна сторони в зобов'язанні, що виникло на підставі кредитного договору, відповідно відповідач - 1 набув прав та обов'язків кредитора стосовно позивача, а оскільки відповідача - 1 у встановленому законом порядку не внесено до державного реєстру фінансових установ та відповідач - 1 ліцензію на здійснення фінансових послуг не отримав, останній не може бути стороною кредитного договору (тобто спірні договори - 1, 2 укладені з порушенням господарської компетенції відповідача - 1). Також оцінка майна, що є предметом договору іпотеки до моменту набуття права власності на предмет іпотеки виконана не була, що суперечить ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Згідно зі ст. 210 ЦК України правочин, який підлягає державній реєстрації, є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частиною 4 ст. 334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Положеннями ст. 577 ЦК України внормовано, що застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

На підставі викладеного вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що припинення іпотеки щодо майна - 1, згідно з договором про внесення змін від 23.05.2014 до іпотечного договору № 16-03-37 від 30.01.2004 підлягало державній реєстрації, і відповідні правомочності виникають з дня такої реєстрації.

У згаданій вище постанові Харківського апеляційного господарського суду від 06.04.2017 у справі №922/4378/16, яка залишена без змін Постановою Вищого господарського суду України від 26.09.2017, встановлено, що вимоги за кредитним договором від 30.01.2004 № 02- 06К-15 ТОВ «Марічка» не виконані, відсутні докази погашення заборгованості за основним зобов»язанням перед ПАТ "Банк Золоті Ворота", в результаті чого жодних дій з боку ПАТ "Банк Золоті Ворота" в частині, які б стосувались припинення основного та/або іпотечного зобов'язань вчинено не було і договір іпотеки від 30.01.2004 № 16-03-37 не є припиненим. Також, у вказаній постанові встановлено, що записи про припинення іпотеки не відповідають фактичним відомостям щодо підстав для припинення іпотеки, іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису.

Крім того,статтею 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Враховуючи вищенаведене та виходячи з вимог вказаного Закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання позивача стосовно припинення іпотеки за договором іпотеки щодо майна - 1 в липні 2014 року та набуття ПАТ "КБ "Стандарт" права вимоги за договором іпотеки в обсязі, передбаченому договором про внесення змін від 23.05.2014 до іпотечного договору № 16-03-37 від 30.01.2004 (тобто лише щодо майна - 2) не відповідає встановленим судом обставинам справи, і є безпідставне.

Щодо вимог позивача про визнання недійсним договорів-1,2, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, окрім учасників правочину (сторін за договором), позивачем у справі про визнання недійсним договору може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. В свою чергу, обов'язковими умовами визнання договору недійсним є наявність у позивача певного суб'єктивного права (охоронюваного інтересу) - об'єкту судового захисту, порушення у зв'язку з укладенням відповідного договору таких прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі, та належність обраного способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсними договорів -1,-2, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Положеннями ст. 518 ЦК України передбачено, що боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Приписами статті 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Враховуючи наведені норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відступлення права вимоги (якщо інше не встановлено договором або законом) є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. У цьому випадку боржник - не є стороною у цьому правочині, а лише наділений правом не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні та правом висувати проти вимоги кредитора заперечення.

Отже, заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів, та здійснюється без згоди боржника, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Натомість, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, позивач (який є боржником у основному зобов'язанні, право вимоги за яким відступлено згідно спірних договорів - 1, 2) стверджує що відповідач-1, як не фінансова установа не мав права укладати спірні договори - 1, 2, оскільки за спірними договорами відповідач - 1 набув права та обов'язки кредитора за кредитним договором, а за змістом ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту є фінансовою послугою, яка потребує ліцензування.

Так, Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції, за оспорюваним договором - 1(відступлення права вимоги) відбулася заміна особи у зобов'язанні, яке виникло з кредитного договору, а не сторін кредитного договору; при укладанні договору щодо відступлення права вимоги, відповідач-1 не здійснює діяльності з надання фінансового кредиту, оскільки не надає коштів у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Крім того, умовами спірного договору - 1 (п. 1.2) визначено, що відступлено право вимоги основної суми заборгованості за основним договором, право вимоги суми нарахованих процентів за основним договором, строк платежу яких настав до дати укладання договору та право вимоги суми процентів за основним договором, нарахованих на день надходження грошових коштів в повному обсязі на рахунок первісного кредитора, тобто відступлено право вимоги за зобов'язаннями, строк виконання яких настав (прострочена заборгованість).

Так, відповідно до ст. 43 ГК України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. Особливості здійснення окремих видів підприємництва встановлюються законодавчими актами. Перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, а також перелік видів діяльності, підприємництво в яких забороняється, встановлюються виключно законом.

Статтею 6 ГК України встановлені загальні принципи господарювання: свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України; обмеження державного регулювання економічних процесів у зв'язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави.

В свою чергу, стаття 14 ГК України визначає порядок ліцензування, патентування та квотування у господарській діяльності, який є засобом державного регулювання у сфері господарювання, спрямованим на забезпечення єдиної державної політики у цій сфері та захист економічних і соціальних інтересів держави, суспільства та окремих споживачів, виходячи з конституційного права кожного на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, а також принципів господарювання, встановлених у статті 6 цього Кодексу. Відносини, пов'язані з ліцензуванням видів господарської діяльності, регулюються законом.

Частиною 1 статті 72 ГК України передбачено, що підприємства в Україні здійснюють свою діяльність відповідно до вимог статей 62-71 цього Кодексу, якщо інше щодо підприємств окремих видів не передбачено цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу.

Так, згідно із частиною третьою статті 62 Господарського кодексу України підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту. Частиною четвертою статті 57 цього Кодексу встановлено, що статут суб'єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування і місцезнаходження, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб'єкта господарювання, а також інші відомості, пов'язані з особливостями організаційної форми суб'єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству.

Згідно із частиною першою статті 207 вищезазначеного Кодексу господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 91 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Статтею 1 Закону України "Про господарські товариства" встановлено, що господарські товариства можуть займатися будь-якою підприємницькою діяльністю, яка не суперечить законодавству України.

Отже, підприємство здійснює свою господарську діяльність відповідно до його мети і предмету діяльності, вказаними у статуті. Водночас можливе виникнення інших прав та обов'язків, прямо не передбачених статутом, але при умові, якщо вони не суперечать чинному законодавству і цілям діяльності цього підприємства.

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

З норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" випливає, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

На підставі чого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без), положень Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а тому доводи позивача про те, що спірні договори-1,2 укладені з порушенням господарської компетенції відповідача- 1 і підлягають визнанню недійсними, є безпідставними. В цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Стосовно вимог позивача про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю "Аверс Плюс 2" набуло право власності на спірні нежитлові приміщення, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» визначається, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

З наведеного вбачається, що направлення повідомлення - є обов'язком іпотекодержателя. Однак, як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Аверс плюс-2» позивачу у справі таке повідомлення не надсилав, що є порушенням ст.35 ЗУ «Про іпотеку».

Як вже зазначалось вище, наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними встановлюється на момент їх вчинення (укладення). Як на підставу недійсності спірного договору - 3 позивач посилається на той факт, що оцінка майна, що є предметом договору іпотеки до моменту набуття права власності на предмет іпотеки виконана не була, що суперечить ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Так, згідно з положеннями ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Пунктом 4.2. договору іпотеки встановлено, що іпотекодержатель набуває майно у власність по вартості, встановленій на момент такого набуття на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності.

Проте, господарський суд першої інстанції надаючи оцінку доказам позивача стосовно того, що оцінка майна, яка є предметом договору іпотеки до моменту набуття права власності на предмет іпотеки виконана не була, помилково прийшов до висновку, що на момент укладання спірного договору про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким ТОВ «АверсПлюс-2» набуло право власності на нежитлові приміщення (зазначені раніше) законодавством не було встановлено вимоги щодо здійснення оцінки предмета іпотеки саме на момент укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, не здійснення оцінки майна сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя в момент укладання такого договору суд помилково зазначив, що договір було складено 16.06.2011, що не є порушенням ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

На переконання колегії суддів, висновок суду першої інстанції є передчасним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, з огляду на наступне.

Так, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким ТОВ «Аверс Плюс 2» набуло право власності на нежитлові приміщення був укладений 19.08.2017, що спростовує твердження суду про його укладення 16.06.2011. Тому, на момент укладення, відповідно до ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» та п. 4.2. договору іпотеки, іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття (тобто на момент державної реєстрації прав на нерухоме майно за ТОВ «Аверс Плюс-2») на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності та в разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Тобто істотною умовою договору про задоволення вимог іпотекодержателя є вартість предмета іпотеки, яка визначається суб'єктом оціночної діяльності на підставі Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

У відповідності до вимог ст.ст. 10, 11, 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна проводиться на підставі договору, який укладається у письмовій формі між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки; замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки.

Оцінка майна, що є предметом договору іпотеки, ані іпотекодержателем, ані іпотекодавцем до моменту набуття права власності на предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» виконана не була, виходячи зі змісту вказаної статті та умов п. 4.2. договору іпотеки ціна предмету іпотеки є істотною умовою договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (п. 1 ст. 215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (п. 1 ст. 216 ЦК України).

Таким чином, договір про задоволення вимог іпотекодержателя,на підставі якого ТОВ «Аверс Плюс-2» набуло право власності на предмет іпотеки є недійсним, оскільки відповідачем-1 порушено процедуру звернення стягнення через не повідомлення позивача та не проведення оцінки майна, що суперечить ст.ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку», що у свою чергу не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 6-2654цс16 та від 08.06.2016 у справі №6-1239цс16.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходять до висновку, що даний договір-3 має бути визнаний недійсним і позов у цій частині підлягає задоволенню.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Вказане стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що позивачем надано належні та допустимі обґрунтування і докази на підтвердження свої позовних вимог в частині визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сукупність вищезазначеного дає підстави дійти висновку про порушення місцевим господарським судом вимог ст.ст. 86, 236 ГПК України щодо всебічного, повного та об'єктивного з'ясування обставин справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, розгляду всіх обставин справи підтверджених наявними у справі доказами, які мали бути досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи в їх сукупності, керуючись законом та нормами матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Марічка" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 у справі №910/10123/17 підлягає задоволенню частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 у справі №910/10123/17 - скасуванню частково, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотеко держателя, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю "Аверс Плюс 2" набуло право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 89-96 в літ. "А-6", загальною площею 68, 7 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1; нежитлові приміщення 1-го поверху № 13, 14, 13а, 13б, 13в, 13г, 13д, 13е, 13ж, 13з, 13и, 13к, 13л, 13м, антресолі № 13н, 13о, 13п, 13р, 13с, 13т, 13у в літ. "А-7", загальною площею 249, 2 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2. В іншій частині рішення залишено без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати у разі часткового задоволення позову покладаються - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 277, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Марічка" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 у справі №910/10123/17 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 у справі №910/10123/17 скасувати частково.

Визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотеко держателя, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю "Аверс Плюс 2" набуло право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 89-96 в літ. "А-6", загальною площею 68, 7 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1; нежитлові приміщення 1-го поверху № 13, 14, 13а, 13б, 13в, 13г, 13д, 13е, 13ж, 13з, 13и, 13к, 13л, 13м, антресолі № 13н, 13о, 13п, 13р, 13с, 13т, 13у в літ. "А-7", загальною площею 249, 2 кв. м. розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

3. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверс Плюс2" (01103, м. Київ, б-р Дружби Народів, 4А, буд. 14-16, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Марічка" (61002, м. Харків, вул. Сумська, 90, ) 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. - судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 760 (одна тисяча сімсот шістдесят) грн. - судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5. Видачу відповідних наказів доручити Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи №910/10123/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку і в строки, встановлені главою 2 розділу IV ГПК України.

Повний текст складено та підписано 04.06.2018.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім