РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.05.2018Справа № 910/23184/17

За позовом Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району м. Києва", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техойл Рітейл", м. Київ

про стягнення 6 822 604,70 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Воробйов О.В. (представник за довіреністю від 15.12.2017р.);

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району м. Києва" (позивач) звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техойл Рітейл" (відповідач) штрафних санкцій за Договором №253 на закупівлю товарів за державні кошти від 31.05.2017р. в розмірі 6 822 604,70 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків за договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2017р. позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк та спосіб для усунення її недоліків.

09.01.2018р. до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13.02.2018р.

В підготовчому засіданні 13.02.2018р. судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 20.03.2018р.

27.02.2018р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній заперечує проти задоволення вимог позивача, посилаючись на те, що обов'язок поставити обумовлений договором товар виникає у відповідача після отримання відповідних заявок від позивача, проте, як зазначає відповідач, таких заявок на поставку пального на суму 6 822 604,70 грн. він не отримував, відтак відсутні підстави для відповідальності останнього, передбаченої п. 7.4. Договору. Крім того, відповідач вказує на те, що вимога про стягнення 6 822 604,70 грн. є явно завищеною та не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, відповідач, за порушення зобов'язань за договором, на його думку, має відповідати в порядку п. 7.2. Договору, якою врегульовано відповідальність у вигляді сплати пені за прострочення виконання зобов'язання з поставки товару. Щодо штрафних санкцій на підставі п. 7.7. Договору, відповідач зазначає, що оскільки він не був повідомлений належним чином про наявність спірних заявок, його вина щодо невиконання умов договору відсутня, відтак, на думку відповідача, вимоги позивача у цій частині також є необґрунтованими.

14.03.2018р. до суду від позивача надійшли заперечення на відзив відповідача, за змістом яких позивач вказує, що за умовами укладеного між сторонами договору відповідач зобов'язувався поставити пальне на суму 9 503 100,00 грн., та заявки на пальне на суму 2 680 495,30 грн. направлялись відповідачеві на адресу електронної пошти, а також на адресу відповідача у письмовому вигляді та отримані останнім, жодного повідомлення щодо виконання зобов'язання з поставки товару позивач не отримував, щодо штрафних санкцій на підставі п. 7.7. Договору, позивач вказує на те, що відповідач підписавши договір підтвердив наявність реальних можливостей для виконання умов договору та не вжив відповідних заходів для недопущення порушення, відтак останній має бути притягнутий до передбаченої договором відповідальності.

В підготовчих засіданнях 20.03.2018р. та 03.04.2018р. судом оголошувались перерви до 03.04.2018р. та 26.04.2018р. відповідно.

За письмовою згодою обох сторін на підставі ч. 6 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, 26.04.2018р. закінчено підготовче засідання та розпочато розгляд справи по суті у той самий день, про що оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

В судовому засіданні 26.04.2018р. судом оголошено перерву до 22.05.2018р.

В судове засідання 22.05.2018р. представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся під розписку, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні 22.05.2018р. представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

В судовому засіданні 22 травня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.05.2017р. між позивачем (замовник) та відповідачем (постачальник) укладено Договір №253 на закупівлю товарів за державні кошти (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язувався у 2017 році, на підставі письмових заявок (Додаток № 2), поставити замовнику товар код ДК 021:2015 - 09130000-9 Нафта і дистиляти (Бензин А-92, А-95, Дизель паливо (талонна система), Дизельне паливо (постачання бензовозом).

За умовами п. 1.2. Договору найменування (номенклатура, асортимент), кількість, ціна за одиницю зазначені в Специфікації (Додаток №1), що є невід'ємною частиною договору.

Сума договору становить з ПДВ 9 503 100,00 грн. (п. 3.1. Договору).

Порядок розрахунків сторони погодили в Розділі 4 Договору.

В п. п. 5.1., 5.2. Договору сторони домовились, що строк поставки товару - до 31.12.2017р. Строк поставки товару здійснюється виконавцем протягом 1 (одного) календарного дня з дня надання заявки (Додаток № 2) замовником.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору відповідачем було поставлено пальне не загальну суму 2 680 495,30 грн. (видаткові накладні № ТРН-001163 від 08.06.2017р. на суму 112 419,20 грн., № ТРН-001228 від 16.06.2017р. на суму 192 111,10 грн. та № ТРН-001242 від 27.06.2017р. на суму 2 735 965,00 грн. у матеріалах справи), який було оплачено позивачем (докази оплати у справі), що не заперечується відповідачем.

В подальшому, направивши відповідачеві заявки № 3 від 02.11.2017р., № 4 від 07.11.2017р. та № 5 від 09.11.2017р. на поставку пального, останнім зобов'язання з поставки товару не виконано.

У зв'язку з викладеним, позивач на підставі п. 6.2.1. Договору надіслав відповідачеві лист-повідомлення № 984 від 14.11.2017р. про дострокове розірвання договору, у зв'язку з чим позивач зазначив, що договір втратив чинність з 21.11.2017р.

Пунктом 7.4. Договору передбачено, що у разі порушення строків поставки товару, постачальник сплачує замовнику штраф у розмірі 50 % від вартості товару (недопоставленого товару).

Відповідно до п. 7.7. Договору за дострокове розірвання договору з вини постачальника, постачальник сплачує замовнику штраф в розмірі 50 % від вартості недопоставленого товару.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що оскільки відповідачем не виконано свої зобов'язання за договором щодо поставки обумовленого сторонами товару на суму 6 822 604,70 грн., наявні підставі для застосування положень п. 7.4. Договору та стягнення з відповідача штрафу за порушення строків поставки товару у розмірі 3 411 302,35 грн., п. 7.7. Договору та стягнення з відповідача штрафу за дострокове розірвання договору з вини постачальника у розмірі 3 411 302,35 грн.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, вказує на те, що у нього не виникло зобов'язання з поставки товару на суму 6 822 604,70 грн., відсутність своєї вини у достроковому розірванні договору, а відтак і застосування до нього відповідальності у вигляду штрафу.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений сторонами договір є договором купівлі-продажу, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов'язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

У відповідності до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно із частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи (вказані вище видаткові накладні) підтверджується факт поставки відповідачем товару на суму 2 680 495,30 грн. та його оплата позивачем, що не заперечується відповідачем.

Судом також встановлено звернення позивачем до відповідача з заявками № 3 від 02.11.2017р., № 4 від 07.11.2017р. та № 5 від 09.11.2017р. на поставку пального, які не були виконані відповідачем.

При цьому, суд відхиляє як необґрунтовані посилання відповідача на неотримання вказаних заявок на поставку пального, з огляду на наявні у матеріалах докази направлення протягом листопада 2017р. на електронну адресу представника відповідача - відповідних заявок, а також надіслання їх засобами поштового зв'язку на адресу відповідача та отримання їх відповідно до наявних у матеріалах справи повідомлень про вручення поштових відправлень.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом положень частини 4 статті 231 Господарського кодексу України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як встановлено судом, сума недопоставленого за укладеним між сторонами договором товару складає 6 822 604,70 грн. (9 503 100,00 грн. (сума договору) - 2 680 495,30 грн. (вартість поставленого відповідачем товару).

При розгляді даної справи, судом встановлено факт невиконання відповідачем відповідних заявок позивача на поставку товару, а відповідачем не надано суду доказів протилежного.

Як вказувалось вище в п. п. 7.4., 7.7. Договору сторонами погоджено відповідальність постачальника (відповідача) у разі порушення строків поставки товару у вигляді штрафу у розмірі 50 % від вартості товару (недопоставленого товару) та штраф в розмірі 50 % від вартості недопоставленого товару за дострокове розірвання договору з його вини.

Оскільки матеріалами справи документально підтверджується невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо поставки обумовленого в договорі товару на суму 6 822 604,70 грн., суд визнає правомірним застосування до відповідача, передбаченого п. 7.4. Договору заходу відповідальності за порушення господарського зобов'язання у вигляді штрафу у розмірі 50 % від вартості товару (недопоставленого товару), що складає 3 411 302,35 грн.

Щодо передбаченого п. 7.7. Договору штрафу в розмірі 50 % від вартості недопоставленого товару за дострокове розірвання договору з вини постачальника, суд відзначає наступне.

У зв'язку з невиконанням заявок на поставку пального відповідачем, позивач звернувся до відповідача з листом-повідомленням № 984 від 14.11.2017р. про дострокове розірвання договору, у зв'язку з чим договір є припиненим з 21.11.2017р. на підставі п. 6.2.1. Договору.

При цьому, у даному випадку вирішальне значення має не той факт, на що вказує відповідач у своєму відзиві, хто був ініціатором розірвання договору, а саме факт наявності вини постачальника у достроковому розірванні договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ч. 2 статті 614 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Зазначене кореспондується з нормами ст. 617 Цивільного кодексу України згідно якої особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Як встановлено судом вище, саме з підстав невиконання зобов'язання щодо поставки обумовленого в договорі товару, позивач звернувся до відповідача з листом-повідомленням № 984 від 14.11.2017р. про дострокове розірвання договору.

Доказів належного виконання зобов'язання з поставки пального матеріали справи не містять, як і не містять доказів на підтвердження вчинення відповідачем відповідних заходів, направлених на поставку товару, тощо.

Враховуючи вище викладене, з огляду на допущені порушення відповідачем при виконанні умов договору, які призвели до дострокового розірвання договору з вини саме постачальника, а останнім у встановленому законом порядку не доведено суду відсутності своєї вини при невиконанні своїх зобов'язань за договором, суд визнає правомірним застосування у даному випадку п. 7.7. Договору у вигляді штрафу в розмірі 50 % від вартості недопоставленого товару, що складає 3 411 302,35 грн. (50 % від вартості недопоставленого товару).

При розгляді даного спору, суд також враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 28.02.2011 у справі № 23/225 та від 27.04.2012 у справі № 06/5026/1052/2011, згідно з якою у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій, а їх одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки такі штрафи є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Щодо викладених у відзиві на позовну заяву доводів відповідача про те, що вимога про стягнення 6 822 604,70 грн. є явно завищеною та не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, а відповідач, за порушення зобов'язань за договором, на його думку, має відповідати в порядку п. 7.2. Договору, якою врегульовано відповідальність у вигляді сплати пені за прострочення виконання зобов'язання з поставки товару, суд виходить з наступного.

Зважаючи на положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які обумовлюються.

При цьому, предметом даного спору є саме вимога позивача про стягнення з відповідача суми штрафних санкцій на підставі п. п. 7.4., 7.7. Договору, вимог щодо стягнення передбаченої п. 7.2. Договору пені у даній справі позивачем не заявлено.

Щодо невідповідності заявленої позивачем вимоги про стягнення штрафних санкцій засадам справедливості, добросовісності та розумності, суд відзначає, що відповідач у встановленому законом порядку був не позбавлений можливості клопотати перед судом з наданням відповідних підтверджуючих документів про зменшення суми штрафу.

Інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/23184/17 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судовій збір в розмірі 102 339,07 грн., відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техойл Рітейл" (ідентифікаційний код 39582451, адреса: 84107, Донецька обл., м. Слов'янськ, вул. Приозерна, буд. 5) на користь Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району м. Києва" (ідентифікаційний код 03334894, адреса: 03083, м. Київ пр. Науки, буд. 53) 6 822 604,70 грн. (шість мільйонів вісімсот двадцять дві тисячі шістсот чотири гривні 70 коп.) штрафу та 102 339,07 грн. (сто дві тисячі триста тридцять дев'ять гривень 07 коп.) судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 08.06.2018р.

Суддя С.М. Морозов