ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 5010/276/2012-П-3/10-9/61

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Генеральної прокуратури України - Гудименко Ю.В.,

Фонду державного майна України - Іжаківського А.О.,

Приватного Івано-Франківського обласного

акціонерного товариства по туризму

та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" - Конограй Н.В.,

Івано-Франківського міського управління юстиції в особі

Реєстраційної служби Івано-Франківського міського

управління юстиції в Івано-Франківській області - не з'явився,

Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради - не з'явився,

Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" - Конограй Н.В.,

Фізичної особи-підприємця Брича Юрія Івановича - не з'явився,

Федерації професійних спілок України - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника прокурора Львівської області

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 (у складі колегії суддів: Марко Р.І. (головуючий), Костів Т.С., Желік М.Б.)

та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.04.2017 (суддя Фанда О.М.)

у справі № 5010/276/2012-П-3/10-9/61

за позовом Заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до Приватного Івано-Франківського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист", Івано-Франківського міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур", Фізичної особи-підприємця Брича Юрія Івановича,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Федерації професійних спілок України,

про визнання недійсним пункту розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно за державою в особі Фонду державного майна України,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2012 року Заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - ФДМУ) у якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив:

- визнати недійсним пункт 2 розпорядження міського голови міста Івано-Франківська від 04.06.2004 № 301;

- визнати недійсним свідоцтво від 01.07.2005 серії ЯЯЯ № 472086 про право власності на нерухоме майно, до складу якого входить: спальний корпус А, 3335 кв. м; котельню, склад Б, 44, 9 кв. м; склад В, 8,5 кв. м; склад Г, 102,9 кв. м; гаражі Д, 172, 2 кв. м; склад Е, 60, 9 кв. м; овочесховище Ж, 24,3 кв. м; ворота 1, 9, 75 кв. м; огорожа 2, 330,24 кв. м; огорожа 3, 99,4 кв. м; огорожа 4, 14 кв. м; тенісний корт 5, 1808 кв. м, що розташоване за адресою: вул. Гетьмана Мазепи, 140 а у місті Івано-Франківську;

- визнати право власності на зазначене нерухоме майно за державою Україна в особі ФДМУ.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за результатами перевірки, проведеної на виконання доручення Генеральної прокуратури України щодо законності набуття права власності на об'єкти нерухомого майна Приватним акціонерним товариством "Івано-Франківськтурист" (далі - ПрАТ "Івано-Франківськтурист"), у лютому 2012 року було виявлено факт незаконної видачі на підставі розпорядження міського голови міста Івано-Франківська від 04.06.2004 № 301 закритому акціонерному товариству "Івано-Франківськтурист" (далі - ЗАТ "Івано-Франківськтурист", найменування змінено на ПрАТ "Івано-Франківськтурист") свідоцтва про право власності на нерухоме майно туристичного комплексу "Прикарпаття". Посилаючись на те, що відчуження державного майна - об'єктів нерухомого майна туристичного комплексу "Прикарпаття" - відбулося поза волею власника, без згоди ФДМУ, прокурор просив задовольнити позов.

ПрАТ "Івано-Франківськтурист" і ПрАТ "Укрпрофтур" позову не визнали та заявили про застосування позовної давності.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 19.04.2017, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.06.2017, у задоволенні позову відмолено.

Суди виходили із того, що спірний об'єкт нерухомості мав статус державної (загальнодержавної) власності, у зв'язку з чим здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним.

Разом із тим суди попередніх інстанцій послалися на положеннями статей 256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) і дійшли висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності та відсутність поважних причин такого пропуску.

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у листопаді 2017 Заступник прокурора Львівської області подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просить скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свою касаційну скаргу Заступник прокурора Львівської області обґрунтовує, зокрема, неправильним застосуванням судами положень законодавства, які регулюють питання позовної давності, внаслідок чого неправомірно відмовлено у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

ФДМУ у відзиві на касаційну скаргу підтримав доводи прокурора і просив її задовольнити.

У відзивах на подану касаційну скаргу ПрАТ "Івано-Франківськтурист" і ПрАТ "Укрпрофтур" зазначають, що судові рішення у справі прийнято із додержанням норм матеріального та процесуального права, з наданням належної оцінки всім наданим сторонами доказам та з урахуванням усіх встановлених фактичних обставин справи, тому просять залишити ці судові акти без змін.

Івано-Франківське міське управління юстиції в особі Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, Фізична особа-підприємець Брич Ю.І., Федерація професійних спілок України в судове засідання своїх представників не направили, хоча були повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Ураховуючи наведене, те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов'язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Верховний Суд у складі колегії дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Під час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що відповідно до пункту 2 розпорядження міського голови міста Івано-Франківська від 04.06.2004 № 301 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" оформлено право власності за ЗАТ "Івано-Франківськтурист" на туристичний комплекс "Прикарпаття" по вул. Гетьмана Мазепи, 140 а у м. Івано-Франківську.

На підставі цього розпорядження виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради 01.07.2005 ЗАТ "Івано-Франківськтурист" видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 472086 - туристичний комплекс "Прикарпаття", до складу якого входить: спальний корпус А, 3335 кв. м; котельня, склад Б, 44, 9 кв. м; склад В, 8,5 кв. м; склад Г, 102,9 кв. м; гаражі Д, 172, 2 кв. м; склад Е, 60, 9 кв. м; овочесховище Ж, 24,3 кв. м; ворота 1, 9, 75 кв. м; огорожа 2, 330,24 кв. м; огорожа 3, 99,4 кв. м; огорожа 4, 14 кв. м; тенісний корт 5, 1808 кв. м, що розташоване за адресою: вул. Гетьмана Мазепи, 140 а у місті Івано-Франківську.

Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимога прокурора про визнання недійсними зазначених розпорядження та свідоцтва про право власності, а також визнання права власності за державою в особі ФДМУ на об'єкти нерухомого майна - будівлі та споруди комплексу "Прикарпаття", що розташоване за адресою: вул. Гетьмана Мазепи, 140 а у місті Івано-Франківську.

Судами також встановлено, що спірні об'єкти нерухомості були майном громадської організації колишнього Союзу РСР та перебували у віданні Української республіканської Ради професійних спілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала Рада Федерації незалежних професійних спілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України.

Президією Ради Федерації незалежних професійних спілок України 23.08.1991 прийнято постанову № П-7-7 "Про створення акціонерного товариства "Укрпрофтур»" (з подальшими змінами, внесеними згідно з постановою від 09.10.1991 № П-9-5г).

04.10.1991 Рада Федерацій незалежних професійних спілок України та Фонд соціального страхування України уклали установчий договір про створення акціонерного товариства "Укрпрофтур" (далі - АТ "Укрпрофтур") на базі туристсько-екскурсійних підприємств і організацій Української республіканської ради по туризму і екскурсіях та затвердили статут цього акціонерного товариства.

Згідно з положеннями статуту АТ "Укрпрофтур", зареєстрованого виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів 28.10.1991 № 010-247АО, товариство є правонаступником Української республіканської ради по туризму і екскурсіям, туристсько-екскурсійних підприємств, об'єднань і організацій профспілок України.

На момент створення зазначеного акціонерного товариства Рада Федерацій незалежних професійних спілок України передала до статутного фонду АТ "Укрпрофтур"основні фонди та оборотні засоби туристсько-екскурсійних підприємств, об'єднань та організацій профспілок України на суму 381 206 тис. крб, а Фонд соціального страхування - 10 млн крб.

До переліку майна, переданого Федерацією професійних спілок України до статутного фонду АТ "Укрпрофтур", включено, зокрема туристичний комплекс "Прикарпаття".

У подальшому згідно з установчим договором про створення та діяльність Івано-Франківського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" і статутом ЗАТ "Івано-Франківськтурист", затвердженим установчими зборами товариства від 18.12.2001, ЗАТ "Укрпрофтур" передало як внесок засновника до статутного фонду ЗАТ "Івано-Франківськтурист" основні та обігові засоби загальною балансовою вартістю 9 048 000,00 грн, у тому числі туристичний комплекс "Прикарпаття".

Отже, майно, передане до статутного фонду АТ "Укрпрофтур", а згодом - до статутного фонду ЗАТ "Івано-Франківськтурист", перебувало у віданні профспілок.

Вирішуючи питання щодо правового статусу спірного майна, суди виходили із того, що згідно з постановою Верховної Ради Української РСР від 29 листопада 1990 року № 506-ХІІ "Про захист суверенних прав власності Української РСР" на території республіки введено мораторій на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Відповідно до Указу Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 № 1452-XII "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" та Закону України від 10.09.1991 № 1540-ХІІ "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України.

Згідно з Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 № 2268-ХІІ "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, тимчасово передані ФДМУ.

За змістом Постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 № 3943-ХІІ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Питання щодо суб'єктів права власності такого майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на теперішній час залишається державною власністю, а тому не було правових підстав для розпорядження цим майном як Федерацією професійних спілок України, так і ЗАТ "Укрпрофтур".

Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірний об'єкт нерухомого майна мав статус державної (загальнодержавної) власності, тому здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним.

Позов у справі № 5010/276/2012-П-3/10-9/61, предметом якого є визнання недійсними розпорядження міського голови міста Івано-Франківська від 04.06.2004 № 301 і свідоцтва про право власності, виданого 01.07.2005 ЗАТ "Івано-Франківськтурист", та визнання права власності заявлено Заступником прокурора Івано-Франківської області у березні 2012 року. Також прокурор просив поновити строк позовної давності як пропущений з поважних причин.

Відповідачі - ПрАТ "Івано-Франківськтурист" і ПрАТ "Укрпрофтур" до винесення судового рішення заявили про застосування позовної давності.

Положеннями статті 15 ЦК закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 статті 2 ЦК передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом положень статті 2 ГПК (у редакції, чинній на час звернення з відповідним позовом) господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до положень частин 2, 4 статті 29 ГПК (у редакції, чинній на час звернення з відповідним позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) ЦК визначено як позовну давність (стаття 256 ЦК).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), перебіг якої, відповідно до частини 1 статті 261 ЦК починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у цій справі - в особі ФДМУ, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України, зокрема: від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14, від 25.03.2015 у справі № 3-21гс15, від 13.04.2016 у справі № 3-224гс16, від 22.03.2017 у справі № 3-1486гс16, від 07.06.2017 у справі № 3-455гс17, від 18.10.2017 у справі № 3-932гс17.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16).

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 01.11.1996 № 461/96-ВР "Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови Верховної Ради України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" ФДМУ доручено провести інвентаризацію майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР станом на 24.08.1991 і подати Верховній Раді України перелік суб'єктів, у володінні яких знаходиться це майно, і на виконання цієї постанови ФДМУ у 1996 році складено Перелік організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 перебували у віданні Федерації незалежних профспілок України.

Також судами першої та апеляційної інстанцій у справі, яка розглядається, установлено, що 04.07.2006 між ФДМУ і Федерацією професійних спілок України укладено угоду № 299, метою якої було здійснення спільних заходів для проведення інвентаризації об'єктів Федерації професійних спілок України і виявлення об'єктів, які є державною власністю; на виконання цієї угоди та положень Закону України від 22.02.2007 № 700-V "Про мораторій на відчуження майна, яке перебуває у володінні Федерації профспілок України" Федерацією професійних спілок України надавалася відповідна інформація, зокрема, перелік майна, переданого у статутний фонд суб'єктів господарювання, у тому числі підприємств та організацій ЗАТ "Укрпрофтур", у період з 01.01.1994 по 01.01.2007.

Незважаючи на це та всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором позову ФДМУ не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

При зверненні до суду з позовом в інтересах держави в особі ФДМУ прокурор заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності, проте ФДМУ, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушував, а також не надав доказів поважності причин пропуску звернення до суду.

За таких обставин суди попередніх інстанцій, у сукупності оцінивши надані сторонами докази, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності з огляду на те, що упродовж тривалого часу ФДМУ був обізнаний з фактом вибуття майна з державної власності та мав право і можливість звернутися до суду за захистом порушеного права, але таким правом не скористався.

Доводи Заступника прокурора Львівської області, викладені у касаційній скарзі, про те, що судами неправильно застосовано положення статті 268 ЦК, оскільки на час виникнення спірних правовідносин на заявлені прокурором вимоги позовна давність не поширювалася, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Положеннями статті 268 ЦК передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини 1 статті 268 ЦК зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20.12.2011 № 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" пункт 4 частини 1 статті 268 ЦК виключено. Цей Закон набрав чинності 15.01.2012.

Відповідно до пункту 5 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 20.12.2011 № 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із частинами 1 і 3 статті 5 ЦК акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Проте, положення пункту 4 частини 1статті 268 ЦК за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини 1статті 268 ЦК не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК щодо загальної позовної давності, і на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15, від 16.08.2017 у справі № 3-869гс17.

Саме із таких міркувань виходили суди першої та апеляційної інстанцій, застосовуючи наслідки спливу позовної давності, зазначивши, що до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яку позивач пропустив без поважних причин.

Викладені у касаційній скарзі доводи Заступника прокурора Львівської області щодо помилковості зазначених висновків судів попередніх інстанцій спростовуються встановленими у справі фактичними обставинами та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК у редакції, чинній з 15.12.2017, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Ураховуючи наведене вище та межі перегляду справи судом касаційної інстанції, оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін як такі, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а касаційна скарга Заступника прокурора Львівської області підлягає залишенню без задоволення.

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК (в редакції, чинній з 15.12.2017) покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Заступника прокурора Львівської області залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.04.2017 у справі № 5010/276/2012-П-3/10-9/61залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: І.С. Міщенко

В.Г. Суховий