ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/4913/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, Баранець О.М., Вронська Г.О.,

за участю секретаря: Натаріної О.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги Київської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Ярмак О.М.)

від 05.09.2017

та постанову Київського апеляційного господарського суду

(головуючий - Пономаренко Є.Ю., судді: Дідиченко М.А., Руденко М.А.)

від 30.10.2017

у справі № 910/4913/17

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Укренергополіс"

до Київської міської ради

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської

ради (Київської міської державної адміністрації),

Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві,

Департамент фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про стягнення 122 513 967,77 грн,

за участю представників учасників справи:

позивача - Таран О.М.;

відповідача - Перепелицін К.М.;

третьої особи 1 - Ткаченко О.О.;

третьої особи 2 - Лисицька Ю.В., Ферштей А.М.;

третьої особи 3 - Рябченко Т.О.;

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Укренергополіс" (далі - ПАТ "СК "Укренергополіс") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про стягнення 122 513 967, 77 грн, з яких: 55 880 145 грн коштів, сплачених на виконання недійсного правочину та 66 633 822, 77 грн процентів за користування чужими грошовими коштами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 позов задоволено частково, стягнуто з Київської міської ради на користь ПАТ "СК "Укренергополіс" 55 880 145 грн. коштів, сплачених на виконання недійсного правочину; у задоволенні вимоги про стягнення 66 633 822, 77 грн процентів за користування чужими грошовими коштами відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.10.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 у справі №910/4913/17 скасовано в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами та прийнято в цій частині нове рішення - про часткове задоволення позову. Викладено резолютивну частину рішення в іншій редакції, згідно з якою позов ПАТ "СК "Укренергополіс" до Київської міської ради про стягнення 122 513 967, 77 грн задоволено частково, стягнуто з Київської міської ради на користь ПАТ "СК "Укренергополіс" 55 880 145 грн коштів, сплачених на виконання недійсного правочину, 30 752 777, 57 грн процентів за користування чужими грошовими коштами. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Господарськими судами встановлено такі обставини:

- Київською міською радою 25.01.2007 прийнято рішення №55/716 "Про передачу Закритому акціонерному товариству "Страхова компанія "Укренергополіс" земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування адміністративно-готельного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського, торговельного призначення, підземним паркінгом та для благоустрою ландшафтної зони на перетині вул. Старонаводницької та бул. Дружби Народів у Печерському районі міста Києва", відповідно до якого вирішено, зокрема, затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Закритому акціонерному товариству "Страхова компанія "Укренергополіс" для будівництва, експлуатації та обслуговування адміністративно-готельного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського, торговельного призначення, підземним паркінгом та для благоустрою ландшафтної зони на перетині вул. Старонаводницької та бул. Дружби Народів у Печерському районі міста Києва; передати Закритому акціонерному товариству "Страхова компанія "Укренергополіс", за умови виконання пункту 4 цього рішення, в короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку загальною площею 5,36 га для будівництва, експлуатації та обслуговування адміністративно-готельного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського, торговельного призначення, підземним паркінгом та для благоустрою ландшафтної зони на перетині вул. Старонаводницької та бул. Дружби Народів у Печерському районі міста Києва, у тому числі: площею 0,77 га;

- за рахунок земель відведених відповідно до рішення №1355/7 від 15.10.1979 виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів "Про відведення земельної ділянки Київській міській раді добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР" під будівництво відкритої автостоянки"; площею 0,14 га - за рахунок земель, відведених відповідно до рішення №35 від 12.01.1960 виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих "Про відвод земельних ділянок під будівництво павільйонів "Морозиво" і "Молоко" в Печерському районі"; площею 1,36 га - за рахунок частини земель, відведених відповідно до рішення №972 від 19.06.1972р. виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих "Про відведення земельної ділянки управлінню культури міськвиконкому під спорудження пам'ятника Ковпаку С.А. на схилах між бульв. Дружби Народів і Старо-Наводницькою вулицею в Печерському районі"; площею 3,09 га - за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування;

- на підставі вказаного рішення між Київською міською радою (орендодавець) та Закритим акціонерним товариством "Страхова компанія "Укренергополіс" (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого орендодавець за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (кадастровий номер :82:068:0062) розміром 5,3606 га, що знаходиться на перетині бул. Дружби Народів та вул. Старонаводницької у Печерському районі м. Києва;

- згодом, а саме 26.04.2007 Київською міською радою прийнято рішення №482/1143 "Про продаж земельної ділянки Закритому акціонерному товариству "Страхова компанія "Укренергополіс" для будівництва, експлуатації та обслуговування адміністративно-готельного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського, торговельного призначення, підземним паркінгом та для благоустрою ландшафтної зони на перетині вул. Старонаводницької та бул. Дружби Народів у Печерському районі міста Києва без дотримання процедури, визначеної вищенаведеними нормами земельного законодавства;

- на підставі рішення №482/1143 від 26.04.2007 Київської міської ради 31.05.2007 між Київською міською радою (продавець) та Закритим акціонерним товариством "Страхова компанія "Укренергополіс" (покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер :82:068:0062), розташованої на перетині бул. Дружби Народів та вул. Старонаводницької у Печерському районі м. Києва площею 3,7163 га у межах, що перенесені у натуру (на місцевість) і зазначені у технічній документації земельної ділянки;

- також, 17.10.2007 між Київською міською радою та Закритим акціонерним товариством "Страхова компанія "Укренергополіс" було підписано договір про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 26.02.2007 в частині ідентифікаційних ознак об'єкту земельних відносин, а саме площу 5,3606 га замінено на 1,6443 га, а кадастровий номер з :82:068:0062 на :82:068:0172;

- між ПАТ "СК "Укренергополіс" (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Ліберті Плаза" (покупець) 16.03.2011 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 3,7163 га, що розташована на перетині вул. Старонаводницької та бул. Дружби Народів у м. Києві;

- рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2012 у справі №5011-62/2496-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2012 та постановою Вищого господарського суду України 14.08.2012, вирішено:

визнати недійсним та скасувати рішення № 55/716 від 25.01.2007 Київської міської ради "Про передачу Закритому акціонерному товариству "Страхова компанія "Укренергополіс" земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування адміністративно-готельного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського, торговельного призначення, підземним паркінгом та для благоустрою ландшафтної зони на перетині бул. Дружби Народів та вул.Старонаводницької у Печерському районі м. Києва";

визнати недійсним та скасувати рішення 482/1143 від 26.04.2007 Київської міської ради "Про продаж земельної ділянки Закритому акціонерному товариству "Страхова компанія "Укренергополіс" для будівництва, експлуатації та обслуговування адміністративно-готельного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського, торговельного призначення, підземним паркінгом та для благоустрою ландшафтної зони на перетині бул. Дружби Народів та вул. Старонаводницької у Печерському районі м. Києва";

визнати недійсним, укладений між Київською міською радою та Закритим акціонерним товариством "Страхова компанія "Укренергополіс" договір оренди земельної ділянки площею 5,36 га, що розташована на перетині вул. Старонаводницької та бул. Дружби Народів у м. Києві, зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 82-6-00400 від 13.03.2007;

визнати недійсним, укладений 31.05.2007 між Київською міською радою та Закритим акціонерним товариством "Страхова компанія "Укренергополіс" договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 3,7163 га, що розташована на перетині вул. Старонаводницької та бул. Дружби Народів у м. Києві;

визнати недійсним договір про внесення змін до договору оренди від 13.03.2007, укладений 17.10.2007 між Київською міською радою та Закритим акціонерним товариством "Страхова компанія "Укренергополіс";

визнати недійсним, укладений 16.03.2011 між Закритим акціонерним товариством "Страхова компанія "Укренергополіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ліберті Плаза" договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 3,7163 га, що розташована на перетині вул. Старонаводницької та бул. Дружби Народів у м. Києві;

визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ №137558, виданий Закритому акціонерному товариству "Страхова компанія "Укренергополіс", відповідно до якого власником земельної ділянки є Товариство з обмеженою відповідальністю "Ліберті Плаза";

визнати відсутнім у Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Укренергополіс" права користування земельною ділянкою площею 1,65 га, вартістю 18795619,79 грн., що розташована на перетині бул. Дружби Народів та вул. Старонаводницької у Печерському районі м. Києва;

визнати відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліберті Плаза" права власності на земельну ділянку площею 3,7163 га, вартістю 42480181,11 грн., що розташована на перетині бул. Дружби Народів та вул. Старонаводницької у Печерському районі м. Києва;

- рішенням Господарського суду міста Києва від 24.09.2012 заяву Прокурора про перегляд рішення Господарського суду м. Києва від 17.05.2012 у справі №5011-62/2496-2012 за нововиявленими обставинами задоволено. Суд скасував рішення Господарського суду м. Києва від 17.05.2012 у справі №5011-62/2496-2012 в частині визнання недійсним та скасування пункту 1 рішення Київської міської ради №55/716 від 25.01.2007 "Про передачу Закритому акціонерному товариству "Страхова компанія "Укренергополіс" земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування адміністративно-готельного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського, торговельного призначення, підземним паркінгом та для благоустрою ландшафтної зони на перетині бул. Дружби Народів та вул. Старонаводницької у Печерському районі м. Києва". Відмовив Прокурору у позові в частині позовної вимоги про визнання недійсним та скасування пункту 1 рішення Київської міської ради №55/716 від 25.01.2007р. "Про передачу Закритому акціонерному товариству "Страхова компанія "Укренергополіс" земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування адміністративно-готельного комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського, торговельного призначення, підземним паркінгом та для благоустрою ландшафтної зони на перетині бул. Дружби Народів та вул. Старонаводницької у Печерському районі м. Києва". В іншій частині рішення Господарського суду м. Києва від 17.05.2012 у справі №5011-62/2496-2012 залишено без змін;

- також, рішенням Господарського суду міста Києва від 27.06.2012 у справі №5011-14/5760-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2012 та постановою Вищого господарського суду України від 20.11.2012, вирішено:

витребувати у ПАТ "СК "Укренергополіс" на користь Київської міської ради земельну ділянку площею 1,6443 га, кадастровий номер :82:068:0172, вартістю 18 795 619, 79 грн, що розташована на перетині бульвару Дружби народів та вулиці Старонаводницькій у Печерському районі м. Києва;

витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліберті Плаза" на користь Київської міської ради земельну ділянку площею 3,7163 га, кадастровий номер :82:068:0062, вартістю 42 480 181, 11 грн, що розташована на перетині бульвару Дружби народів та вулиці Старонаводницькій у Печерському районі м. Києва;

- рішенням Господарського суду міста Києва від 01.09.2015 у справі №910/15794/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 23.03.2017, відмовлено у задоволенні позову ПАТ "СК "Укренергополіс" до Київської міської ради про стягнення 97 278 117, 10 грн, з яких: 91 359 900, 00 грн - збитки та 5 918 216, 20 грн - проценти, нараховані за безпідставне збереження грошових коштів.

На підставі ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України позивач звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідача 55 880 145, 00 грн вартості земельної ділянки, сплачених Київській міській раді за договором купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 31.05.2007, який визнаний в судовому порядку недійсним.

Також, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 66 633 822, 77 грн процентів за користування чужими грошовими коштами.

Місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення 55 880 145, 00 грн вартості земельної ділянки, сплачених Київській міській раді за договором купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 31.05.2007, який визнаний в судовому порядку недійсним, виходив з того, що у зв'язку з недійсністю договору купівлі-продажу, відповідно до якого товариство перерахувало до місцевого бюджету (Київської міської ради, продавець за договором) грошові кошти, належних правових підстав для утримання і користування Київською міською радою коштами позивача не існує.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 66 633 822, 77 грн, місцевий господарський суд виходив з того, що умовами договору розмір процентів за користування відповідачем чужими грошовими коштами не встановлено, чинним законодавством не передбачено можливість застосування до правовідносин щодо повернення виконаного за недійсним правочином положень про позику, при цьому правовідносини щодо повернення виконаного за недійсним правочином і позики є абсолютно різними за своєю правовою природою, а тому застосування до спірних правовідносин положення ст. 1048 ЦК України є безпідставним. Ні законом, ні іншим актом цивільною законодавства, як цього вимагає ст. 536 ЦК України, не передбачений розмір відсотків, які могли б бути застосовані до даних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції, скасував рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, оскільки погодився із нарахуванням відповідачу процентів за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України, з огляду на те, що, як правило, така ставка найчастіше передбачається сторонами у договорах як міра відповідальності за порушення грошових зобов'язань, і така ставка застосовується у національному законодавстві як міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання у випадку порушеннях умов багатьох видів договорів у ЦК і ГК України. При цьому судом апеляційної інстанції було застосовано наслідки спливу позовної давності, а тому позовні вимоги в цій частині задоволено частково на суму 30 752 777, 57 грн за період з 24.03.2014 по 24.03.2017.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.10.2017 та рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2017, Київська міська рада подала касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати.

Узагальнені доводи касаційної скарги:

- Київська міська рада не отримувала кошти за договором, а тому до неї не можуть застосовуватись положення частини 1 статті 216 ЦК України;

- судами попередніх інстанцій неправильно застосовано частину 4 статті 267 ЦК України.

Ухвалою Верховного Суду від 05.03.2018 відкрито касаційне провадження і призначено до розгляду касаційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.10.2017 у справі №910/4913/17. Надано учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу, який не перевищує 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття касаційного провадження у даній справі.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ "СК "Укренергополіс" просить відмовити в її задоволенні, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву не скористалися.

Ухвалами Верховного Суду у розгляді касаційної скарги Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.10.2017 у справі №910/4913/17 оголошувалась перерва, востаннє до 10.05.2018.

ПАТ "СК "Укренергополіс" через канцелярію суду 08.05.2018 було подано додаткові пояснення по справі.

Верховний Суд, переглядаючи у касаційному порядку оскаржувані судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників учасників справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У пункті 2.15 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином.

Наведеним спростовуються доводи скаржника, згідно з якими, оскільки Київська міська рада не отримувала кошти за договором, то до неї не можуть застосовуватись положення частини 1 статті 216 ЦК України. Так, продавцем за оспорюваним правочином є сама Київська міська рада. При цьому судами попередніх інстанцій встановлено, що кошти, які були сплачені ПАТ "СК "Укренергополіс" на виконання умов вказаного договору, надійшли до місцевого бюджету м. Києва. Окрім того, у справі №910/15794/15 було встановлено, що ПАТ "СК "Укренергополіс" на виконання договору купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована на перетині вул. Старонаводницької та бул. Дружби Народів у м. Києві перерахував на рахунки Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) грошові кошти у розмірі 55880145,00 грн., які в подальшому були перераховані на рахунок Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві. Визначення у договорі купівлі-продажу (з боку продавця у якому виступала саме Київська міська рада) одержувачем коштів саме Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) жодним чином не свідчить про неналежність відповідача у даній справі.

Разом з тим колегія суддів вважає передчасними висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати свої права в примусовому порядку через суд (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13).

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. За змістом норми частини 1 статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14).

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі № 6-75цс15, формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не лише з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права, що випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 № 6-2469цс16).

Таким чином, пов'язуючи початок перебігу позовної давності з набранням законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2013 у справі №5011-62/2496-2012, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2012, суди попередніх інстанцій, разом з тим, не зазначили яким чином саме такий момент узгоджуються з правилами частини 1 статті 261 ЦК України.

Отже, суди не з'ясували усіх фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, часу коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, причини пропущення визначеного строку, за умови встановлення відповідних обставин, та як наслідок, наявності правових підстав для застосування позовної давності. Застосовуючи статтю 261 ЦК України, суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, а тому їх висновок про дотримання позивачем позовної давності є передчасним.

При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Щодо позовної вимоги про стягнення 66 633 822, 77 грн процентів за користування чужими грошовими коштами колегія суддів зазначає таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі 910/10156/17 викладено правову позицію, згідно з якою відповідно до частини другої статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК України.

Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК.

Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Отже, висновок суду апеляційної інстанції про необхідність застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.

Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з частиною 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або

2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або

3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

З врахуванням викладеного, оскільки як місцевий, так і апеляційний господарські суди припустились неправильного застосування приписів Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а у Верховного Суду відсутня процесуальна можливість з'ясувати дійсні обставини справи, що перешкоджає ухвалити нове рішення у справі, то це відповідно є підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій, та передання справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду господарському суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, прав та обов'язків сторін, і, залежно від встановленого та відповідно до вимог чинного законодавства, вирішити спір.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Київської міської ради задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.10.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 у справі № 910/4913/17 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В.Студенець

Судді О.Баранець

Г.Вронська