ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

31.05.2018 Справа № 920/1094/17

м. Суми

З позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром», м. Суми

про стягнення 51 697 407,94 грн.

Суддя Котельницька В.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: Онищенко І.П. (довіреність № 85/17 від 27.12.2017)

від відповідача Фанта Т.О. (довіреність № 85-1429 від 26.04.2018)

При секретарі судового засідання Зері Ю.О.

Суть спору: позивач відповідно до вимог позовної заяви просить суд стягнути з відповідача на свою користь 51697407,94 грн. заборгованості за договором поставки природного газу № 06/09-1983 від 22.12.2009, у тому числі 46814065,14 грн. інфляційних втрат та 4883342,80 грн. - суму 3% річних, а також покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Відповідач проти позову заперечує та зазначає, що у зв'язку з порушенням відносно нього провадження у справі про банкрутство, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача сум 3% річних та інфляційних збитків за порушення грошового зобов'язання, оскільки судом введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, а в силу положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» протягом дії мораторію не застосовуються штрафні та інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань.

Позивач подав відповідь на відзив, доводи відповідача вважає необґрунтованими та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачем у підготовчому провадженні подавались клопотання від 08.12.2017 № 15-5025 (вх. № 3549к) та від 05.01.2018 № 15-52 (вх. № 108) про передачу спору на розгляд у межах справи про банкрутство відповідача (справа №5021/2509/2011), у задоволенні яких було відмовлено судовою ухвалою від 11.04.2018 у даній справі.

Також відповідачем було подане клопотання від 11.04.2018 № 15-1168 (вх. №797к) про зупинення провадження у справі, відповідно до якого відповідач просив суд зупинити провадження у справі № 920/1094/17 до закінчення перегляду в касаційному порядку судового рішення у подібних правовідносинах по справі №920/1093/17, у задоволенні якого також було відмовлено судовою ухвалою від 11.04.2018 у даній справі.

Розгляд справи по суті розпочато у судовому засіданні 31.05.2018.

При розгляді справи по суті судом надано вступне слово позивачу.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

Судом досліджено докази, поданні позивачем.

Відповідач підтримав свою позицію, викладену у відзиві на позов, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Судом досліджено докази, подані відповідачем.

Представниками сторін були надані пояснення з приводу обставин, на які вони посилались у поданих до суду заявах по суті справи.

У ході судового засідання судом були встановлені обставини справи, досліджено докази, надані сторонами на підтвердження своїх позицій по суті спору, а також вчинено інші необхідні дії, встановлені Главою 6 «Розгляд справи по суті» Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши надані суду докази, суд встановив:

22.12.2009 між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки природного газу № 06/09-1983, відповідно до умов якого позивач зобов'язувався передати відповідачу природний газ, а відповідач, в свою чергу, зобов'язувався його прийняти та оплатити.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Сумської області від 07.08.2012 у справі № 5021/2509/2011 визнано вимоги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до ПАТ «Сумихімпром» за договором поставки природного газу від 22.12.2009 № 06/09-1983, які складаються з:

- основного боргу за договором - 54259364,44 грн.;

- інфляційних втрат за лютий 2010 року - вересень 2011 року - 5509659,72 грн.;

- 3% річних за період з 11.02.2010 до 23.10.2011 - 2435684,77 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не розраховується по договірним зобов'язанням з позивачем та не сплатив заборгованість, визначену в судовому рішенні (ухвалі), у зв'язку з чим останньому відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України згідно з поданим розрахунком нараховано 4883342,80 грн. 89 коп. - суму 3% річних, 46814065,14 грн. 62 коп. інфляційних втрат.

Відповідач проти стягнення з нього вищезазначених сум заперечує та наголошує, що відповідно до п.5 ст. 12 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» справи про банкрутство боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, не порушуються до її завершення. Провадження у справах про банкрутство таких підприємств/господарських товариств, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, підлягає припиненню, крім тих, що ліквідуються за рішенням власника.

Згідно з положенням абз.1 п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» провадження у справах про банкрутство боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, підлягає припиненню, крім тих, що ліквідуються за рішенням власника.

Враховуючи те, що ПАТ «Сумихімпром» є товариством, у статутному капіталі якого понад 50% акцій належить державі, а також те що відповідно до наказу Фонду Державного майна України від 13.07.2007 №1-ДПК прийнято рішення про приватизацію акцій відповідача, Фонд державного майна України 26.03.2018 направив до Господарського суду Сумської області клопотання №10-52-5938 про припинення провадження у справі №5021/2509/2011 про банкрутство ПАТ «Сумихімпром».

Абзацом 1 п. 4-3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлено, що після припинення провадження у справі про банкрутство забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах: не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, зупиняється перебіг позовної давності, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Відтак відповідач вважає безпідставним стягнення з нього сум 3% річних у розмірі 4883342,80 грн. 89 коп., а також 46814065,14 грн. 62 коп. інфляційних втрат.

Однак суд не може погодитись з такою позицією відповідача з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до вимог пункту 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді сплати 3% річних, від простроченої суми не є неустойкою (пенею), зазначені відсотки є не мірою відповідальності, а платою за безпідставний, не погоджений сторонами строк користування чужими грошовими коштами, а тому ці кошти стягуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Не є неустойкою (штрафом, пенею) й застосуванням до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, стягувані у зв'язку з таким застосуванням суми, оскільки вони є відшкодуванням збитків, завданих кредитору, внаслідок зменшення його грошових коштів, через зростання загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

Верховний Суд України у своєму листі від 01.07.2014 «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» роз'яснив, що за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Сумської області від 24.10.2011 у справі № 5021/2509/2011 порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ «Сумихімпром», введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника. Ухвалою Господарського суду Сумської області від 07.08.2012 у справі № 5021/2509/2011 частково затверджено реєстр вимог кредиторів, визнано вимоги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до ПАТ «Сумихімпром» за договором поставки природного газу від 22.12.2009 № 06/09-1983. Ухвалою Господарського суду Сумської області від 30.10.2012 у справі №5021/2509/2011 введено процедуру санації, судовою ухвалою від 05.10.2017 строк процедури санації відповідача продовжено до 04.04.2018.

Згідно пункту 1-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в редакції чинній з 19.01.2013, положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких відкрито після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких відкрито до набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких відкрито до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

З наведеного вбачається, що для розгляду справи щодо боржника в даному конкретному випадку необхідно застосовувати норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції чинній до 19.01.2013, оскільки він є спеціальним законом та є пріоритетним для застосування.

Відповідно до абзацу 6 статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в редакції чинній до 19.01.2013, грошові зобов'язання, які виникають після порушення справи про банкрутство, є поточними вимогами.

Провадження по справі № 5021/2509/2011 про банкрутство ПАТ «Сумихімпром» порушено ухвалою Господарського суду Сумської області від 24.10.2011, а оскільки позивач звернувся до суду про стягнення інфляційних нарахувань на суму боргу та процентів річних, за договором поставки природного газу №06/09-1983 від 22.12.2009, за період з листопада 2014 року по вересень 2017 року, то така заборгованість є поточною.

Статтею 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в редакції чинній до 19.01.2013, встановлено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Згідно з абзацом 24 статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в редакції чинній до 19.01.2013, мораторій на задоволення вимог кредиторів являє собою зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію.

Тобто, мораторій поширює свою дію на конкурсну заборгованість та не поширює на поточну. Поточні вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку загальний розмір нарахованих 3% річних за період з 09.11.2014 по 08.11.2017 складає 4883342,80 грн., інфляційні нарахування за період з листопада 2014 року по вересень 2017 року становлять 46814065,14 грн.

Відповідач контррозрахунку чи аргументованих заперечень щодо здійснених позивачем нарахувань суду не надав.

З огляду на зазначене, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача вищезазначених сум інфляційних збитків та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно посилання відповідача у клопотанні № 15-1169 від 11.04.2018 на норму абз. 1 п. 4-3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції після 19.01.2013, суд зазначає, що дана норма міститься в редакції наведеного Закону після 19.01.2013, а отже, у спірних правовідносинах не застосовується.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що згідно з положеннями абзацу 3 п. 4-3 Прикінцевих та перехідних положень вказаного вищезазначеного Закону дії щодо не застосування індексу інфляції та не нарахування трьох процентів річних на суму прострочення грошового зобов'язання боржника не поширюються, зокрема, на задоволення вимог поточних кредиторів, на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, на відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов'язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

У відповідності до вимог статей 13, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 86 зазначеного Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, за наслідками дослідження наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено правомірність позовних вимог, відтак суд задовольняє позов у повному обсязі шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 09.11.2014 по 08.11.2017 у сумі 4883342,80 грн., інфляційних нарахувань за період з листопада 2014 року по вересень 2017 року у сумі 46814065,14 грн.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача по сплаті судового збору суд покладає на відповідача.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 185, 231-233, 236, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром» (40003, м.Суми, вул. Харківська, п/в 12; ) на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1; код ЄДРПОУ 31301 грн. 80 коп. - суму 3 % річних, 46814065 грн. 14 коп. інфляційних збитків, нарахованих на суму зобов'язань, що виникли на підставі договору від 22.12.2009 № 06/09-1983; 240 000 грн. 00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України). Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 04.06.2018.

Суддя В.Л.Котельницька