КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2018 р. Справа№ 910/17838/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Чорної Л.В.

Станіка С.Р.

секретар судового засідання: Вайнер Є.І.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 30.05.2018

розглянувши апеляційну скаргу Аграрного фонду

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 (дата підписання повного тексту рішення - 11.12.2017)

у справі № 910/17838/17 (суддя - Якименко М.М.)

за позовом Державного підприємства "Новотроїцький елеватор" Державного агентства резерву України

до Аграрного фонду

про стягнення 1 519 372,01 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року Державне підприємство "Новотроїцький елеватор" Державного агентства резерву України (далі - позивич) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Аграрного фонду (далі - відповідач) про стягнення 1 519 372,01 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов договорів складського зберігання зерна №137-5 від 12.03.2009 та №19/11 від 08.04.2011 щодо оплати вартості наданих позивачем послуг зберігання зерна, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 у справі № 910/17838/17 позов задоволено.

Стягнуто з Аграрного фонду на користь Державного підприємства "Новотроїцький елеватор" Державного агентства резерву України 1 519 372 грн. 01 коп. - заборгованості за договором складського зберігання, 22 780 грн. 59 коп. - судового збору.

Вищезазначене рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач в порушення покладеного на нього законом та договором обов'язку, своє зобов'язання щодо оплати за зберігання зерна не виконав, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Аграрний фонд звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи; порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт також зазначив, що позовна заява підписана неповноважним представником; до позовної заяви позивач не додав актів приймання-передачі виконаних робіт на підтвердження виникнення правовідносин з відповідачем; чітко не зазначив період заборгованості за послуги зберігання та пропустив строк позовної давності. Крім того, апелянт вказав, що судом першої інстанції відповідачу не відшкодовано нестачу, яка була виявлена в ході досудового розслідування кримінального провадження.

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у відзиві та письмових поясненнях зазначив, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без порушень вказаних норм, отже апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того, вказав, що до позовної заяви додана довіреність представника, яка уповноважує останього, зокрема, підписувати та подавати позовні заяви; позивач на підтвердження виникнення правовідносин з відповідачем надав складські квитанції, товарно-транспортні накладні, дозволи на відвантаження, картки аналізу зерна та розрахунки коштів; позовна давність не пропущена, оскільки позивачем 05.05.2016 направлено лист з інформуванням про існуючу заборгованість. Також, позивач зауважив, що факт виявлення відсутності 634,075 т. зерна не звільняє відповідача від оплати послуг.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Аграрного фонду у справі №910/17838/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий судя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2018 поновлено пропущений строк на подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Аграрного фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 у справі №910/17838/17.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2018 призначено розгляд справи на 16.04.2018, у визначеному складі суду.

Розгляд справи №910/17838/17 неодноразово відкладався.

Розпорядженням №09.1-08/1145/18 від 02.05.2018 Київського апеляційного господарського суду у зв'язку із перебуванням суддів Гаврилюка О.М. та Суліма В.В. у відпустці, відповідно до підпункту 2.3.25. пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/17838/17.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.05.2018 прийнято апеляційну скаргу №910/17838/17 на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 до розгляду у складі: головуючого судді Майданевича А.Г., суддів Чорної Л.В. та Станіка С.Р. та призначено до розгляду апеляційну скаргу Аграрного фонду на 21.05.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 оголошено перерву до 30.05.2018.

24.04.2018, через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду, від Державного підприємства "Новотроїцький елеватор" Державного агентства резерву України надійшли заперечення, в яких представник позивача просив долучити копії актів виконаних робіт за період з травня 2016 по червень 2017 до договору складського зберігання зерна № 19/11 від 08.04.2011.

29.05.2018, через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду, від Аграрного фонду надійшла заява про долучення до справи 4 копії актів наявності зерна, копію вироку Новотроїцького райсуду Херсонської області від 02.02.2015, 2 копії листів Аграрного фонду.

Колегія суддів, обговоривши вказані клопотання із учасниками судового процесу, дослідивши надані матеріали, встановила наступне.

Відповідно до частини 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Як вбачається із матеріалів справи, копії актів виконаних робіт за період з травня 2016 по червень 2017 до договору складського зберігання зерна № 19/11 від 08.04.2011 були надані суду апеляційної інстанції лише 24.04.2018, а 4 копії актів наявності зерна, копія вироку Новотроїцького райсуду Херсонської області від 02.02.2015 та 2 копії листів Аграрного фонду надані в суд апеляційної інстанції 29.05.2018, тобто з порушенням вимог Господарського процесуального кодексу України щодо строків на подання доказів, водночас, колегія суддів зазначає, що представниками сторін не надано належних доказів неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції, а тому, суд апеляційної інстанції залишає дані клопотання без розгляду.

Представник відповідача, в судових засіданнях, підтримував доводи, що викладені в апеляційній скарзі, просив рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 у справі №910/17838/17 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача, в судових засіданнях, заперечував проти апеляційної скарги та вважав, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржене рішення Господарського суду міста Києва скасуванню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 березня 2009 між Державним підприємством "Новотроїцький елеватор" (зерновий склад) та Аграрним фондом (поклажодавець) укладено договір складського зберігання зерна № 137-5 (далі- договір 1).

Пунктом 1.1 договору 1 встановлено, що поклажодавець зобов'язується передати на зберігання зерновому складу зерно продовольчої пшениці (об'єкт державного цінового регулювання), якість якого відповідає ДСТУ 3768-2004 (далі - зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов'язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

Згідно з п. 3.1.1 договору 1 зерновий склад зобов'язаний прийняти від поклажодавця зерно фактичної якості, але не вище обмежувальних кондицій, забезпечити його належне зберігання у повному обсязі та здійснити відпуск поклажодавцеві всієї кількості зерна, що фактично зберігається на день відпуску. Нестача в межах покращення якості по вологості - не більше 0,5 %, смітній домішці - не більше 0,2 %, а також природних втрат в залежності від терміну зберігання списується за рахунок поклажодавця.

Приписами пункту 3.1.5 договору 1 визначено, що зерновий склад зобов'язаний видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його до зберігання. У разі видачі простого або подвійного складського свідоцтва зерновий склад здійснює страхування зерна від ризиків випадкової загибелі, знищення, нестачі, пошкодження та втрат за дорученням і за рахунок коштів поклажодавця.

Сторони погодили пунктом 7.1 договору 1, що строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги поклажодавцем.

Зерновий склад зобов'язаний зберігати зерно, придбане за кошти державного бюджету, до пред'явлення поклажодавцем вимоги про його повернення (п. 7.3.договору 1).

Відповідно до п. 4.3 договору 1, з урахуванням додаткової угоди від 10.09.2010, розмір відшкодування витрат за зберігання однієї тонни пшениці за 30 календарних днів становить 17,50 грн.

Згідно з п. 3.3.2 договору 1 поклажодавець зобов'язаний своєчасно розрахуватися за надані послуги з приймання, зберігання, відвантаження, а також надані додаткові послуги в порядку, визначеному підпунктом 3.1.4 цього договору.

Сторони погодили пунктом 4.1 договору 1, що розрахунки за надані послуги проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість. Оплата послуг зернового складу здійснюється поклажодавцем за рахунок бюджетних коштів.

Поклажодавець сплачує вартість послуг із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об'єкту державного цінового регулювання в строк до ------ 200----- року (п. 4.4. договору 1).

Договір набирає чинності з моменту його укладення і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі (п.8.1 договору 1).

Також, судом першої інстанції встановлено, що 08 квітня 2011 між Державним підприємством "Новотроїцький елеватор" та Аграрним фондом укладено договір складського зберігання зерна № 19/11 (далі - договір 2).

Пунктом 1.1 договору 2 передбачено, що поклажодавець зобов'язується передати на зберігання зерновому складу зерно пшениці (об'єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (далі - зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов'язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

Згідно з п. 3.1.1 договору 2 зерновий склад зобов'язаний прийняти від поклажодавця зерно фактичної якості, але не вище обмежувальних кондицій, забезпечити його належне зберігання у повному обсязі та здійснити відпуск поклажодавцеві всієї кількості зерна, що фактично зберігається на день відпуску. Нестача в межах покращення якості по вологості - не більше 0,5 %, смітній домішці - не більше 0,2 %, а також природних втрат в залежності від терміну зберігання списується за рахунок поклажодавця.

Зерновий склад зобов'язаний видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його до зберігання. У разі видачі простого або подвійного складського свідоцтва зерновий склад здійснює страхування зерна від ризиків випадкової загибелі, знищення, нестачі, пошкодження та втрат за дорученням і за рахунок коштів поклажодавця (пунктом 3.1.5 договору 2).

Приписами пункту 7.1 договору 2 встановлено, що строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги поклажодавцем.

Зерновий склад зобов'язаний зберігати зерно, придбане за кошти державного бюджету, до пред'явлення поклажодавцем вимоги про його повернення (п. 7.3.договору 2).

Відповідно до п. 4.3 договору 2 розмір відшкодування витрат за зберігання за тонну пшениці за 30 календарних днів становить 17,50 грн.

Ціна договору становить 61 504,87 грн. (п. 4.7 договору 2).

Пунктом 3.3.2 договору 2 передбачено, що поклажодавець зобов'язаний відшкодувати витрати з приймання, зберігання, відвантаження, а також витрати, що виникають в порядку, визначеному підпунктом 3.1.4. цього договору.

Поклажодавець відшкодовує витрати із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об'єкту державного цінового регулювання (п. 4.4 договору 2).

Згідно з п. 4.1 договору 2 розрахунки за надані послуги проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість. Оплата послуг зернового складу здійснюється поклажодавцем за рахунок бюджетних коштів.

Відповідно до п. 4.8 договору 2 у разі підтвердження факту відсутності зерна поклажодавця на складах зберігача (на підставі акту перевірки наявності та стану зберігання зерна) чи погіршення його якісних показників (на підставі документу, виданого повноважним органом), оплата послуг за зберігання зерна визначеного у пункті 1.1. розділу 1 договору, поклажодавцем припиняється до вирішення питання згідно вимог чинного законодавства України (в редакції додаткового договору № 10 від 31.12.2011).

Договір набирає чинності з моменту підписання та скріплення печатками і діє до 31.12.2011, але у будь - якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі. Дія договору розповсюджується на відносини між сторонами, що виникли з 01.03.2011 (п.8.1 договору 2).

Сторони вносили зміни щодо продовження умов договору 2, а саме: додатковим договором № 10 від 31.12.2011 - до 31.12.2012; додатковим договором без дати та номеру - до 31.12.2014; додатковим договором б/н від 31.12.2014 року - до 31.12.2015.

Договори 1 та 2 підписані уповноваженими представниками зернового cкладу і поклажодавця та скріплені печатками обох сторін.

Листами № 79 від 05.05.2016 (т. 1, а.с. 77) та №114 від 02.08.2017 (т.1, а.с. 142) позивач проінформував відповідача про наявність заборгованості за надані послуги зберігання зерна та необхідність погашення суми боргу.

В свою чергу, листом № 40-09/1092 від 26.12.2016 Аграрний фонд повідомив позивача про відсутність можливості для здійснення оплати за спірними договорами 1 та 2. (т. 1, а.с. 140-141).

Суд першої інстанції погодився із доводами позивача та задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Пунктом 2 ст. 11 Цивільного кодексу України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, договори, укладені між Державним підприємством "Новотроїцький елеватор" Державного агентства резерву України та Аграрним фондом, за своєю правовою природою відносяться до договорів складського зберігання.

Відповідно до частини 3 та 4 статті 294 Господарського кодексу України зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 1 статтею 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

У відповідності до частин 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Статтею 938 Цивільного кодексу України встановлено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом (ч 3 ст. 957 ЦК України).

Пунктами 10, 24 статті 1 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" передбачено, що зберігання зерна - це комплекс заходів, що включають приймання доробку, зберігання і відвантаження зерна; складські документи на зерно - це товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа.

В силу ч. 1 ст. 37 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію.

Статтею 43 вказаного Закону передбачено, що якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

Згідно з пунктом 1 порядку випуску бланків складських документів на зерно, їх передачі та продажу зерновим складам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 510 від 11.04.03, підставою для видачі складських документів на зерно є прийняття зерна зерновим складом на зберігання. Відповідно до пункту 1.1 положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики України №198 від 27.06.03 (далі - положення), складськими документами на зерно є складська квитанція, просте та подвійне складські свідоцтва.

Розділом 3 вказаного положення встановлено, що складська квитанція є товаророзпорядчими документами, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу. Підставою для видачі складської квитанції на зерно є угода про зберігання зерна, укладена між зерновим складом, та поклажодавцем та факт прийняття зерна зберігання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження факту прийняття зерна від Аграрного фонду, Державним підприємством "Новотроїцький елеватор" видано складські квитанції на зерно загальною кількістю 2 866 586 кг: АУ № 495622 складська квитанція на зерно № 336 від 16.01.2012 року (пшениця 3 класу в обсязі 360 482 кг); АУ №495338 складська квитанція на зерно № 37 від 16.01.2012 року (пшениця 3 класу в обсязі 2 321 244 кг); АУ № 495421 складська квитанція на зерно № 9 від 14.08.2013 року (пшениця 2 класу в обсязі 63 920 кг); АФ № 211739 складська квитанція на зерно № 204 від 22.08.013 року (пшениця 2 класу в обсязі 88 305 кг); АТ № 363198 складська квитанція на зерно № 5028 від 22.07.2009 року (пшениця 2 класу в обсязі 32 635 кг), які підтверджують прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язанння зернового складу.

Також, факт приймання зерна на зберігання в період з серпня 2013 по серпень 2015 року, обсяг та характеристики останнього підтверджуються наданими позивачем копіями товарно-транспортних накладних, дозволами на відвантаження та переоформлення, карточками аналізу зерна.

Вказана обставина підтверджується наступними копіями документів:

за серпень 2013: довіреність №5062 від 16.08.2013; дозвіл на переміщення зерна №41-09/375 від 18.06.2013; ТНК №156 від 21.08.2013; сертифікат якості №864565 від 21.08.2013; ТНК №155 від 21.08.2013; сертифікат якості №864564 від 21.08.2013; сертифікат якості №864563 від 21.08.2013 (т. 1, а.с. 163-170);

за серпень 2014: довіреність №019 від 31.07.2014; дозвіл на відвантаження зерна №41-09/59 від 31.07.2014; дозвіл на відвантаження зерна №41-09/59 від 31.07.2014; перелік автотранспорту; ТНК №000001 від 14.08.2014 ; карточка аналізу зерна № 6 від 14.08.2014; карточка аналізу зерна № 29 від 14.08.2014; ТНК №000006 від 14.08.2014 ; карточка аналізу зерна № 30 від 14.08.2014; ТНК №000007 від 14.08.2014; перелік автотранспорту: довіреність №870 від 19.08.2014: перелік автотранспорту №167 від 26.08.2014; дозвіл на відвантаження зерна №41-09/59 від 31.07.2014; ТНК №000008 від 26.08.2014; карточка аналізу зерна №31 від 26.08.2014: карточка аналізу зерна №32 від 26.08.2014; ТНК №000009 від 26.08.2014; ТНК №000005 від 29.08.2014; карточка аналізу зерна №37 від 29.08.2014; ТНК №000011 від 29.08.2014; карточка аналізу зерна №38 від 29.08.2014 (т.1, 171-192);

за вересень 2014: довіреніть №887 від 28.08.2014; перелік автотранспорту №177 від 03.09.2014 ; ТНК №000012 від 03.09.2014; карточка аналізу зерна №7 від 03.09.2014; перелік автотранспорту №178 від 03.09.2014; ТНК №000013 від 04.09.2014 р.; карточка аналізу зерна №8 від 04.09.2014; ТНК №000014 від 04.09.2014; карточка аналізу зерна №9 від 04.09.2014; ТНК №000016 від 08.09.2014; посвідчення про якість зерна №000305 від 08.09.2014; ТНК№17 від 07.09.2014; ТНК №000018 від 09.09.2014; посвідчення про якість зерна №000307 від 09.09.2014; ТНК №000019 від 09.09.2014; посвідчення про якість зерна №000308 від 09.09.2014; ТНК №000029 від 09.09.2014; посвідчення про якість зерна №000309 від 09.09.2014; ТНК №000020 від 15.09.2014; посвідчення про якість зерна №000310 від 15.09.2014; ТНК №000021 від 15.09.2014; посвідчення про якість зерна №000311 від 15.09.2014; посвідчення про якість зерна №000312 від 18.09.2014; ТНК №000022 від 18.09.2014; ТНК №000023 від 23.09.2014; посвідчення про якість зерна №000313 від 23.09.2014; ТНК №000024 від 26.09.2014; карточка аналізу зерна №20 від 26.09.2014; ТНК №000026 від 30.09.2014; карточка аналізу зерна №22 від 30.09.2014; довіреність №898 від 23.09.2014; дозвіл на переміщення зерна №41-09/59 від 31.07.2014; карточка аналізу зерна №21 від 29.09.2014; ТНК №000025 від 29.09.2014 (т.1, а.с. 193-226);

за жовтень 2014: ТНК №000027 від 02.10.2014; карточка аналізу зерна №22 від 02.10.2014; ТНК №000027 від 03.10.2014; карточка аналізу зерна №24 від 03.10.2014; ТНК №000030 від 03.10.2014; карточка аналізу зерна №25 від 03.10.2014; ТНК №000038 від 07.10.2014; посвідчення про якість зерна №000321 від 07.10.2014; ТНК №000044 від 09.10.2014; посвідчення про якість зерна №000322 від 09.10.2014; ТНК №000045 від 09.10.2014; посвідчення про якість зерна №000323 від 09.10.2014; ТНК №000046 від 13.10.2014; посвідчення про якість зерна №000324 від 13.10.2014; ТНК №000049 від 16.10.2014; посвідчення про якість зерна №000276 від 16.10.2014 (т.1, а.с. 227- 242);

за листопад 2014: довіреність №911 від 30.10.2014; дозвіл на переміщення зерна №41-09/59/2 від 31.07.2014; перелік водіїв і транспортних засобів; посвідчення про якість зерна №0003332 від 03.11.2014; ТНК №000069 від 03.11.2014; посвідчення про якість зерна №000331 від 03.11.2014; ТНК №000068 від 03.11.2014 (т.1, а.с. 243-249);

за грудень 2014: довіреність №916 від 27.11.2014; дозвіл на переміщення зерна №41 -09/59 від 31.07.2014; посвідчення про якість зерна №000981 від 04.12.2014; ТНК №000089 від 04.12.2014 (т. 1, а.с. 250-254);

за серпень 2015: приказ №11 ввід 25.08.2015: дозвіл на переоформлення №41-10/3-481 від 10.08.2015; довіреність №37 від 10.08.2015; довіреність №398 від 20.08.2015;акта від 25.08.2015; приказ №12 від 25.08.2015; дозвіл на переоформлення №09/1-167 від 21.08.2015; довіреність №3503 від 21.08.2015; акт №1 від 25.08.2015; лист №09/2056 від 21.08.2015; довідк №1 від 25.08.2015; акт від 25.09.2015; довіреність №182 від 20.08.2015; листа №228 від 21.08.2015; лист №221 від 20.08.2015; ТНК №0001 від 25.08.2015; ТНК №0002 від 25.08.2015; ТНК №0003 від 25.08.2015; ТНК №0004 від 25.08.2015; ТНК №0005 від 25.08.2015; відомість зважування віл 25.08.2015 (т. 2, а.с. 1-21);

за вересень 2015: довіреність №201 від 08.09.2015; лист №240 від 08.09.2015; ТНК №0006 від 08.09.2015; ТНК №0007 від 09.09.2015; ТНК №0008 від 09.09.2015; ТНК №0009 від 09.09.2015; ТНК №0010 від 09.09.2015; акт №2 від 09.09.2015; акт від 09.09.2015; акта від 09.09.2015; лист №40-05/886 від 11.09.2015; ТНК №0011 від 16.09.2015; акт №3 від 16.09.2015; акт від 16.09.2015; акт від 16.09.2015; ТНК №0012 від 17.09.2015; акт від 17.09.2015; акт від 17.09.2015; приказ №13 від 09.09.2015; приказ №14 від 09.09.2015; лист №09/2177 від 07.09.2015; довіреність №3511 від 07.09.2015; дозвіл на переоформлення №09/1-174 від 07.08.2015 (т. 2, а. с. 22-44).

Таким чином, колегія суддів зазначає, що вищевикладені докази підтверджують факт виникнення правовідносин між позивачем та відповідачем, крім того, доказів наявності відмови від прийняття послуг, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції сторонами не надавались.

Згідно з ст. 26 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" за договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов'язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб'єктом ринку зерна.

Статтею 28 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" встановлено, що плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 4.4 договорів 1, 2 поклажодавець відшкодовує витрати із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об'єкту державного цінового регулювання.

Проте, судом апеляційної інстанції достовірно встановлено, що в матеріалах справи відсутні акти наданих послуг та докази надсилання вказаних актів на адресу Аграрного фонду, що, в свою чергу, не відповідає змісту п. 4.4 договорів 1, 2.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що, оскільки сторони умовами договорів 1,2 ( п.4.4) погодили порядок відшкодування витрат зерновому складу за зберігання зерна, зокрема на підставі актів наданих послуг, які в матеріалах справи відсутні, а також відсутні докази надсилання їх відповідачу, оплата за вказаними договорами не настала, тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що позивач не позбавлений права звернутись до суду із позовом про відшкодування витрат за зберігання зерна на підставі договорів складського зберігання зерна №137-5 від 12.03.2009 та №19/11 від 08.04.2011, виконавши при цьому погоджені сторонами умови договорів, а саме: склавши акти наданих послуг і розрахунки обсягів коштів зберігання зерна та направивши вказані документи відповідачу.

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, належним чином не дослідив всіх наданих доказів, не надав належної оцінки умовам договору, що призвело до прийняття помилкового рішення про задоволення позову.

Посилання скаржника на те, що договір складського зберігання зерна № 137-5 від 12.03.2009 припинив свою дію в 2011 році, на переконання колегії суддів, є безпідставне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, факт прийняття позивачем на зберігання від Аграрного фонду зерна на підставі договору № 137-5 від 12.03.2009 у 2013 році підтверджується складськими квитанціями на зерно: №9 від 14.08.2013; №204 від 22.08.2013. Доказів припинення договору складського зберігання зерна № 137-5 від 12.03.2009 або його окремих положень, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, відповідачем надано не було та судом ці докази не добуто.

Тому, суд апеляційної інстанції зазначає, що договір складського зберігання зерна № 137-5 від 12.03.2009 в силу ст. 629 Цивільного кодексу України є чинним та підлягає виконанню в повному обсязі.

Щодо посилання скаржника на пропущення позивачем строку позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 2.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Отже, враховуючи те, що суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у задоволені позову, тому і позовна давність застосуванню не підлягає та доводи сторін з цього питання судом не розглядаються.

Колегією суддів також відхиляються твердження представника відповідача про відсутність повноважень у представника позивача для представлення інтересів Державного підприємства "Новотроїцький елеватор" Державного агентства резерву України , з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Частиною 2 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути, зокрема, довіреність.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Згідно з ст. 28 ГПК України, в редакції станом на момент подання позовної заяви, представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої особи.

Повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватися ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором. До ордера обов'язково додається витяг з договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору.

Отже, законодавець визначив, що адвокат в межах господарського процесу має право діяти від імені юридичної особи не лише на підставі довіреності, а і інших документів, зокрема ордеру, доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договору.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що в додатках до позовної заяви міститься довіреність б/н від 26.09.2017 на Прокопця О.М., яка підписана В.о. Директора М.О. Заколодяжним ДП "Новотроїцький елеватор" ДАРУ.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що повноваження представника позивача підтверджується належною довіреністю, яка видана у відповідності до вимог законодавства.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Вказане стосується позивача, який має довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що позивачем не надано всі належні та допустимі обґрунтування і докази на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Сукупність вищезазначеного дає підстави дійти висновку про порушення місцевим господарським судом вимог ст.ст. 86, 236 ГПК України щодо всебічного, повного та об'єктивного з'ясування обставин справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, розгляду всіх обставин справи підтверджених наявними у справі доказами, які мали бути досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи в їх сукупності, керуючись законом та нормами матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга Аграрного фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 у справі №910/17838/17 підлягає задоволенню. Рішення Господарського суду Київської області від 29.11.2017 у справі №910/17838/17 - скасуванню, з прийняттям нового про відмову у позові.

Судові витрати покладаються на позивача як за розгляд справи в суді першої інстанції, так і за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 277, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Аграрного фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 у справі №910/17838/17 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 у справі №910/17838/17 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

4. Стягнути з Державного підприємства "Новотроїцький елеватор" Державного агентства резерву України (75300, Херсонська область, Новотроїцький район, смт. Новотроїцьке, вул. Безроднього, 154, ) на користь Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Грінченка, 1, ) 34 171 (тридцять чотири тисячі сто сімдесят одна) грн. 50 коп. та достягнути - 14 (чотирнадцять) грн. 39 коп. в доход Державного бюджету України - судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5. Видачу відповідних наказів доручити Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи №910/17838/17 повернути до Господарського суду міста Києва

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені главою 2 розділу IV ГПК України.

Повний текст складено та підписано 05.06.2018

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді Л.В. Чорна

С.Р. Станік