ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2018 р. Справа № 922/4400/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Істоміна О.А. , суддя Гребенюк Н. В.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Добреля В.Ю. (довіреність №51 від 27.04.2018р., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю НОМЕР_1 від 31.08.2012р.);

відповідача - Безакуров Р.Е. (договір про надання правової допомоги від 22.03.2018р., ордер №000028 від 22.03.2018р., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю НОМЕР_2 від 27.07.2012р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджувальне підприємство Мост-1" (вх. 649Х/3) на рішення господарського суду Харківської області, ухвалене 14.03.2018 року суддею Светлічним Ю.В., повний текст якого складено 19.03.2018 року у справі №922/4400/17

за позовом Дочірнього підприємства "Донецький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м. Покровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджувальне підприємство Мост-1", м. Харків

про стягнення 1420384,31 грн,

ВСТАНОВИЛА:

Дочірнє підприємство "Донецький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджувальне підприємство Мост-1", в якій просить стягнути з відповідача інфляційні нарахування в розмірі 1164742,09 грн, 3% річних в розмірі 109353,00 грн, 1% штрафу в розмірі 146289,22 грн, що разом складає 1420384,31 грн за період з 14.01.2015 по 07.06.2017 посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань згідно затвердженої господарським судом у справі №922/59/16 мирової угоди, що укладена між сторонами.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.03.2018 року у справі №922/4400/17 позов задоволено.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду частково не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення змінити та стягнути з відповідача: 200200,00 грн - інфляційних втрат, 38150,91 грн - 3% річних, та 20000,00 грн - 1% штрафу, загалом 258350,91 грн, відмовивши позивачу в задоволенні інших вимог за періоди, що передували затвердженню судом мирової угоди.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права. Так, заявник апеляційної скарги зазначає, що задовольняючи позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача сум інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період 14.01.2015 по 21.03.2015, що загалом становило 980 433,7 грн, суд повторно розглянув позовні вимоги за припиненим зобов'язанням, чим допустив порушення вимог ч. 2 ст. 80 (ч. 3 ст. 231 в новій редакції) ГПК України, та ст. 604 Цивільного кодексу України. Також, на думку відповідача, позивачем при наведенні розрахунків щодо інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення зобов'язання за мировою угодою, до суми боргу у розмірі 2 000 000,0 грн неправомірно включена сума збитків у розмірі 42 974,05 грн, витрат позивача по сплаті судового збору І суд першої інстанцій, задовольняючи позовні вимоги в цій частині також припустився помилки, зокрема порушив вимоги статті 625 Цивільного кодексу України. При стягненні штрафу, який позивач нарахував за правилами нарахування пені, були порушені вимоги ст. 549 ЦК України та ст. 61 Конституції України. Крім того, розрахунки позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за певні проміжки часу, мають суттєві арифметичні помилки в сторону збільшення.

16.04.2018 системою автоматизованого розподілу апеляційних скарг (справ) між суддями для розгляду справи №922/4400/17 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Медуниця О.Є.; суддя Гребенюк Н.В.; суддя Білецька А.М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.04.2018 апеляційну скаргу відповідача було залишено без руху, оскільки скаржником не було виконано вимог п. 3 ч. 3 ст. 258 ГПК України та надано час для усунення недоліків.

02.05.2018 системою автоматизованого розподілу апеляційних скарг (справ) між суддями для розгляду справи №922/4400/17 було повторно визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Медуниця О.Є.; суддя Гребенюк Н.В.; суддя Істоміна О.А.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.05.2018 у справі №922/4400/17 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача надано учасникам провадження строк до 21.05.2018 для надання відзиву на апеляційну скаргу та доказів надсилання (надання) копії цього відзиву та доданих до нього документів заявнику апеляційної скарги та призначено її до розгляду на 23.05.2018 о 10:00 год.

Позивач, в свою чергу, надав відзив на апеляційну скаргу (вх. 3639 від 16.05.2018), в якому заперечує проти доводів, наведених в апеляційній скарзі, вважаючи їх безпідставними. Так, позивач зазначає, що справи №922/59/16 та №922/4400/17 за предметом та підставами позовних вимог є різними, а, отже посилання відповідача на неприпустимість повторного звернення до господарського суду із спору між тими ж сторонами про той же предмет із тих самих підстав не відповідає діючому законодавству. Посилання відповідача щодо неможливості стягнення штрафних санкцій за період з 14.01.2015 (дати виникнення зобов'язання) до 21.03.2016 (дати затвердження мирової угоди) не має під собою правових підстав. Так, позивач погоджується із тим, що відбулося припинення зобов'язання за домовленістю сторін про заміну одного зобов'язання новим зобов'язанням між тими сторонами (новація). Проте, відповідач вільно тлумачить ч. 4 ст. 604 Цивільного кодексу України, де зазначає, що новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором та робить висновок про неможливість нарахування інфляційних втрат та неустойки у вигляді штрафу за період що передував укладанню мирової угоди. Але, відповідач, на думку позивача, ігнорує положення вищезазначеної статті, що сторони можуть встановити інші умови ніж зазначені ч. 4 ст. 604 Цивільного кодексу України. З рішенням господарського суду Харківської області від 14.03.32018 погоджується, вважає його законним та обґрунтованим просить залишити його без змін.

23.05.2018 колегією суддів апеляційної інстанції було оголошено перерву в судовому засіданні до 30.05.2018 о 14:10 год., про що винесено відповідну ухвалу.

Заслухавши в судовому засіданні доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст. 269 ГПК України, заслухавши в судовому засіданні представників позивача та відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 27.01.2014 між ДП "Донецький облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" (позикодавець, позивач по справі) та ТОВ "ВП Мост-1" (позичальник, відповідач по справі) був укладений договір зворотної фінансової допомоги №01-26/06/1/14, за умовами якого позикодавець надав позичальнику зворотню фінансову допомогу в розмірі 2000000,00 грн, а останній зобов'язувався повернути її на умовах, визначених договором.

Строк надання допомоги позичальнику починається з моменту здійснення першого, від дати підписання даного договору, переказу коштів позикодавця на розрахунковий рахунок позичальника і закінчується 31.12.2014, як це визначено в пункті 4.1.

По закінченні строку, вказаного в п.4.1. даного договору, позичальник зобов'язується протягом 5-ти банківських днів повернути суму допомоги (п.5.1. договору).

Тобто, за умовами договору сторони визначили, що позичальник повинен був повернути грошові кошти у строк до 13.01.2015 року (з урахуванням вихідних та святкових днів).

В розділі 7 договору сторони визначили відповідальність у випадку порушення договору. Так, при простроченні повернення допомоги (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі 1% від неповерненої суми допомоги. При простроченні повернення допомоги (її частини) позичальник додатково до штрафу, передбаченого п. 7.2 договору, сплачує проценти в розмірі 3% річних від неповерненої суми за весь строк прострочення. При простроченні повернення допомоги (її частини) позичальник зобов'язаний повернути суму допомоги (її неповернену частину в разу дострокового повернення частини допомоги), збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь строк прострочення.

В зв'язку з тим, що відповідачем в строк, передбачений договором зворотної фінансової допомоги №01-26/06/1/14 від 27.01.2014, обов'язку по поверненню суми допомоги не було виконано, ДП "Донецький облавтодор" (позивач) звернувся з позовною заявою до господарського суду Харківської області про стягнення з ТОВ "ВП "Мост-1" суми заборгованості та нарахованих сум штрафу, 3% річних і інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.03.2016 по справі №922/59/16 затверджено мирову угоду між сторонами, за умовами якої:

1. Відповідач визнає, що його заборгованість перед позивачем на момент укладення цієї угоди становить 2 000 000,00 грн основного боргу (два мільйони) гривень 00 копійки. Відповідач також визнає своє зобов'язання щодо компенсації позивачу витрат зі сплати судового збору у розмірі 42 974, 05 грн.

2. Відповідач гарантує, що вищевказана заборгованість перед позивачем, яка дорівнює 2 000 000 грн, а також витрати позивача зі сплати судового збору у розмірі 42 974, 04, а всього 2042974,05 грн, буде сплачена ним у строк не пізніше 24.07.2016.

3. Відповідач має право дострокового виконання зобов'язання незалежно від зазначеного терміну у п. 2 угоди.

4. Позивач після укладення зазначеної угоди ініціює припинення провадження за справою №922/59/16 про стягнення заборгованості.

5. Позивач заявляє, що у випадку належного виконання цієї угоди, не матиме жодних майнових претензій до відповідача з приводу заборгованості, погашення якої є предметом угоди.

6. У випадку несплати відповідачем суми заборгованості в строк, передбачений п. 2 цієї угоди, позивач має право вимагати стягнення з позивача штрафу у розмірі 1% від суми, що не сплачена в строк до 24.07.2016 за кожен місяць прострочення, а також 3% - річних та інфляційні нарахування, відповідно ст.625 Цивільного кодексу України.

7. Зазначена мирова угода набуває юридичної сили з моменту її підписання сторонами та затвердження господарським судом Харківської області.

Цією ж ухвалою господарського суду Харківської області провадження по справі №922/59/16 було припинено, з роз'ясненням сторонам наслідків припинення цього провадження, передбачених ст.80 ГПК України, в редакції, що діяла на той час.

Повернення встановленого мировою угодою боргу з боку відповідача на користь позивача відбувалось частинами, зокрема: 28.10.2016 - 42 974,00 грн (збитки позивача у вигляді судового збору), 30.11.2016 - 500000,00 грн, 06.01.2017 - 500000,00 грн, 08.06.2017 - 1000000,00 грн.

Відповідач свої зобов'язання за мировою угодою виконав з порушенням строку, передбаченого вищевказаною мировою угодою, що зумовило звернення позивача до суду із даним позовом щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в розмірі 1164742,09 грн, 3% річних в розмірі 109353,00 грн, 1% штрафу в розмірі 146289,22 грн за період з 14.01.2015 по 07.06.2017.

Господарський суд, виносячи оскаржуване рішення, яким задовольнив позовні вимоги, зазначив, що суд не погоджується із твердженням відповідача про відсутність підстав для нарахування позивачем інфляційних, 3% річних та 1% штрафу, оскільки дана позиція спростовується умовами мирової угоди, що затверджена господарським судом Харківської області та погоджена сторонами, а саме пунктом 6 мирової угоди. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не звільняє кредитора права на отримання коштів, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає часковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно приписів статей 627 та 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтями 525, 526, 629 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи, правовідносини сторін врегульовано договором про надання зворотної фінансової допомоги №01-26/06/1/14 від 27.01.2014, який за своєю правовою природою є договором позики та є підставою для виникнення у сторін господарських зобов'язань відповідно до положень статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 202, 509, 1046 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вже зазначалось, ухвалою господарського суду Харківської області від 22.03.2016 по справі №922/59/16 затверджено мирову угоду між позивачем та відповідачем.

За приписами ст.ст. 11, 202 Цивільного кодексу України затверджена судом мирова угода за своєю правовою природою є правочином, який за загальними принципами цивільного законодавства має бути виконаний за правилами ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.ст.599 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, яке припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Укладаючи мирову угоду, сторони по справі дійшли згоди щодо граничного строку виконання мирової угоди відповідачем - до 24.07.2016, та визначили його в пункті 2 мирової угоди, затвердженої судом.

Пунктом 6 мирової угоди сторони погодили, що у випадку несплати відповідачем суми заборгованості в строк передбачений п.2 цієї угоди (24.07.2016), позивач має право вимагати стягнення з позивача штрафу у розмірі 1% від суми, що не була сплачена в строк до 24.07.2016 за кожен місяць прострочення, а також 3% - річних та інфляційні нарахування, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

При виконанні мирової угоди, що затверджена господарським судом Харківської області ухвалою від 22.03.2016 у справі №922/59/16, мало місце прострочення виконання мирової угоди, і зобов'язання по сплаті коштів відповідач виконав лише 07.06.2017.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач на підставі п.6 мирової угоди нарахував відповідачу штраф у розмірі 1% від суми несплаченого боргу, 3% - річних та інфляційних нарахувань за весь період, а саме з 14.01.2015 до моменту погашення суми боргу відповідачем - 07.06.2017, з чим погодився суд першої інстанції.

Колегія суддів апеляційної інстанції не може в повному обсязі погодитись з висновком суду першої інстанції щодо періоду нарахування 3% - річних та інфляційних нарахувань та вважає, що рішення господарського суду підлягає зміні в цій частині.

Слід зазначити, що сторонами по господарських справах №922/59/16 та №922/4400/17 є одні і ті ж самі підприємства, а саме - ДП "Донецький облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" (позивач) та ТОВ "ВП Мост-1" (відповідач). Як по справі №922/59/16 так і по справі №922/4400/17 причиною звернення позивача до господарського суду стало неналежне виконання відповідачем умов договору зворотньої фінансової допомоги №01-26/06/1/14 від 27.01.2014. В ході розгляду справи №922/59/16 позивач просив стягнути з відповідача 2000000,00 грн боргу, 20000,00 грн штрафу, 790524,92 грн інфляційних, 54410,96 грн. 3% річних. Однак, в процесі провадження сторони дійшли згоди щодо затвердження мирової угоди, в якій відповідач визнав, що його заборгованість перед позивачем на момент укладення цієї угоди становить 2 000 000,00 грн та зобов'язання щодо компенсації позивачу витрат зі сплати судового збору у розмірі 42974, 05 грн. При цьому, позивач після укладення зазначеної угоди ініціює припинення провадження за справою №922/59/16 про стягнення заборгованості (п.4).

В рамках провадження по справі №922/4400/17 позивач знову звертається із позовом про стягнення з відповідача суми штрафу, інфляційних втрат та 3% річних за неналежне виконання умов договору №01-26/06/1/14 від 27.01.2014 та мирової угоди. При цьому розрахунок позивача складається з двох окремих періодів: до укладення мирової угоди від 23.03.2016, і після її затвердження до повного погашення заборгованості.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 ГПК України (в редакції, чинній на момент затвердження угоди) про затвердження мирової угоди сторін, господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі. Зазначена норма кореспондується з вимогою пункту 7 статті 80 цього Кодексу, згідно якої господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.

Зважаючи на те, що ухвалою господарського суду Харківської області від 22.032016 у справі №922/59/16, предметом спору в якій були суми заборгованості, зокрема стягнення основного боргу, інфляційних втрат, 3% річних та неустойки у вигляді штрафу за договором, затверджено мирову угоду, якою сторони змінили строки виконання зобов'язань, то така мирова угода за своєю правовою природою є новацією, в розумінні статті 604 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Новація це угода сторін, про те, що первісне зобов'язання припиняється, а між його учасниками виникає нове зобов'язальне правовідношення. Як правило, воно відрізняється від попереднього своїм змістом. Для того, щоб новація відбулася, сторони повинні обумовити в своїй угоді припинення зобов'язання, що діяло, і заміну його новим зобов'язанням. Оскільки нове зобов'язання скасовує старе, то новація припиняє всі додаткові зобов'язання, що забезпечують виконання колишнього зобов'язання, якщо сторони не обумовили, що ті продовжують свою дію. Однак якщо має місце не новація, а проста заміна якоїсь умови договору, то додаткові зобов'язання свою дію зберігають (Постанова ВГСУ №12/69-10 від 23.03.2011).

Новація характеризується припиненням в повному обсязі раніше існуючого, первісного зобов'язання, а також додаткових зобов'язань, що забезпечували його виконання (застава, порука, гарантія), пов'язаних із сплатою неустойки, відшкодування збитків, моральної шкоди, процентів річних та інфляційних втрат, якщо між сторонами не встановлено іншої домовленості.

З моменту затвердження судом мирової угоди зобов'язання сторін за цивільно-правовим договором трансформувалися в обов'язок виконання судового рішення на умовах затвердженої мирової угоди, фактичне поновлення провадження в такій справі шляхом повторного звернення до суду з позовом з такими ж вимогами є неправомірним.

За своєю правовою природою мирова угода поєднує в собі відносини матеріального та процесуального права. Як об'єкт регулювання норм матеріального права, мирова угода є цивільно-правовим правочином, спрямованим на зміну або припинення цивільних прав та обов'язків між сторонами. Як об'єкт регулювання норм процесуального права, затверджена судом мирова угода призводить до припинення провадження у справі.

Факт укладання мирової угоди від 22.03.2016 та подання її господарському суду для затвердження, підтверджує те, що сторони домовились до встановлення нових умов, в тому числі і в частині розміру боргу, строків його сплати.

Отже, правові підстави для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 14.01.2015 по 21.03.2015, що становило 909292,0 грн та 71141,70 грн відповідно, а загалом 980433,7 грн, по попередньому зобов'язанню, яке було змінено внаслідок укладення мирової угоди, були відсутні.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, задоволенню підлягає стягнення з відповідача на користь позивача сум нарахованих за період з 25.07.2016 по 07.06.2017: інфляційних втрат в розмірі 198441,33 грн; 3% річних в розмірі 38211,30 грн та 1% штрафу в розмірі 146289,22 грн, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Статтею 74 ГПК України, в редакції закону від 03.10.2017, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 ГПК України, в редакції закону від 03.10.2017, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 236 вказаної редакції ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, апеляційний господарський суд, оцінивши викладені позивачем доводи в обґрунтування позовних вимог та вимоги апеляційної скарги відповідача з урахуванням обставин справи та вимог чинного законодавства, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог апеляційної скарги в зв'язку з їх обґрунтованістю та доведеністю.

Враховуючи вищезазначене, судова колегія апеляційної інстанції вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 14.03.2018 у справі №922/4400/17 слід змінити.

Керуючись ст.ст. 74, 86, 236, 269, 270, п. 2 ч.1 ст. 275, п.1 ч.1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, в редакції закону від 03.10.2017, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджувальне підприємство Мост-1" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.03.2018 у справі №922/4400/17 змінити і викласти резолютивну частину в наступній редакції.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджувальне підприємство Мост-1" (61046, м. Харків, пр. Московський, 273, код ЄДРПОУ 3409399) на користь Дочірнього підприємства "Донецький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (85307, Донецька область, м. Покровськ, вул. Захисників України, 2, ) інфляційні нарахування в розмірі 198441,33 грн., 3% річних в розмірі 38211,30 грн., 1% штрафу в розмірі 146289,22 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04.06.2018

Головуючий суддя Медуниця О.Є.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Гребенюк Н. В.