ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2018 р. Справа № 911/476/18

Господарський суд Київської області у складі судді Горбасенка П.В. за участі секретаря судового засідання Куракси Ю.І., розглянувши матеріали справи

за позовом Державного підприємства Міжнародний аеропорт Бориспіль

до Київської митниці Державної фіскальної служби України

про зобовязання укласти договір

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 (дов. № 01-22/7-365 від 26.12.2017);

від відповідача: ОСОБА_2 (б/н від 14.12.2017).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні господарського суду Київської області знаходиться справа № 911/476/18 за позовом Державного підприємства Міжнародний аеропорт Бориспіль до Київської митниці Державної фіскальної служби України про зобовязання укласти договір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Київська митниця Державної фіскальної служби України відмовляється від укладання договору про відшкодування витрат Державному підприємству «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на утримання нерухомого майна та надання комунальних послуг споживачу.

Ухвалою господарського суду Київської області від 13.03.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 911/476/18 та призначено підготовче засідання на 06.04.2018

26.03.2018 на поштову адресу господарського суду Київської області від Київської митниці Державної фіскальної служби України надійшов відзив на позовну заяву № 2162/10/10-70-42 від 23.03.2018 (вх. № 5940/18), яким, на думку відповідача, доведено правомірність вимог та рішень останнього, спростовано твердження позивача та надано обґрунтований відзив по суті позовної заяви.

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.04.2018 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, розгляд справи у порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні відкладено на 08.06.2018.

05.06.2018 через канцелярію господарського суду Київської області позивачем подано відповідь на відзив № 35-22/2-136 від 01.06.2018 (вх. № 1056/18), відповідно до якої позивач не погоджується з доводами відповідача у відзиві та вважає їх необґрунтованими та безпідставними.

У судовому засіданні 08.06.2018 представник позивача повністю підтримав задоволення позовних вимог, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до загальних положень Статуту Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі Статут) затвердженого Наказом Міністерства інфраструктури України 06.10.2017 № 340, Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» є державним комерційним підприємством цивільної авіації, яке засноване на державній власності та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

Згідно із частинами 2, 3 п. 2.1. ст. 2 Статуту аеропорт створений для здійснення господарської діяльності з метою: наземного і технічного обслуговування повітряних суден авіакомпаній, що використовуються на внутрішніх, міждержавних і міжнародних повітряних лініях; своєчасного задоволення попиту економіки та суспільних потреб в наданні першочергових послуг для здійснення авіаційних перевезень пасажирів та вантажу.

Відповідно до п. 3.2. ст. 3 Статуту аеропорт здійснює свою діяльність на основі і відповідно до законодавства України та цього Статуту, який затверджується Уповноваженим органом управління.

Згідно із п. 4.2. ст. 4 Статуту майно аеропорту є державною власністю і належить йому на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, Аеропорт володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, закріпленим за ним, вчиняючи щодо такого майна будь-які дії, що не суперечать законодавству та цьому Статуту, за погодженням з Уповноваженим органом управління.

Відповідно до п. 4.4. ст. 4 Статуту аеропорт не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом та виключно за погодженням з Уповноваженим органом управління.

Приписами ч. 3 ст. 188 Митного кодексу України передбачено, що перелік приміщень, зазначених у частині другій цієї статті, та вимоги до них визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, відповідно до обсягу та характеру міжнародних перевезень.

Наказом Державної митної служби України та Міністерства транспорту України № 149/168 від 06.03.2003 затверджено перелік службових приміщень, якими адміністрації, зокрема міжнародних аеропортів, забезпечують на договірних засадах митні органи, а також встановлені вимоги до таких приміщень.

На виконання ст. 188 Митного кодексу України позивач забезпечив відповідача відповідними службовими приміщеннями, які були передані відповідно до службової записки від 28.04.2012 № 09-10-351 та додатку до неї, та відповідних актів видачі користування основних засобів та товарно-матеріальних цінностей (копії містяться в матеріалах справи).

Київська митниця Державної фіскальної служби України в договірних відносинах щодо користування приміщеннями, зазначеними в позовній заяві, з ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» не перебуває.

Користування зазначеними приміщеннями здійснюється відповідно до положень Митного кодексу України (далі МК України).

Підпунктом 1 п. 8 Переліку пунктів пропуску через державний кордон, в яких здійснюється переміщення товарів через митний кордон України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 435 від 21.05.2012 визначені міжнародні пункти пропуску для повітряного сполучення, зокрема Бориспіль.

Згідно ст. 188 МК України з метою прискорення виконання митних формальностей під час переміщення транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України працівники водного, повітряного, автомобільного та залізничного транспорту сприяють посадовим особам органів доходів і зборів у виконанні ними своїх службових обовязків.

Адміністрація автомобільних, морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій або інших обладнаних місць, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами звязку та створює їм належні умови для роботи (ч. 2 ст. 188 МК України).

Згідно із ч. 2 ст. 556 МК України у разі якщо митне оформлення товарів здійснюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобовязані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали звязку.

Приміщення в терміналі «D», зазначені позивачем в позовній заяві, як вказує відповідач, використовуються митницею виключно для здійснення митних формальностей. Підвальні приміщення, що розташовані в терміналі «D», використовуються для побутових потреб.

Пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України «Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства» № 100 від 22.02.1994 установлено, що: проведення роботи, повязаної з обладнанням, утриманням і ремонтом у пунктах пропуску через державний кордон приміщень для виконання зазначених видів контролю та службових приміщень для розміщення відповідних прикордонних підрозділів, митних та інших установ, що здійснюють контроль на державному кордоні (крім облаштування інженерними, технічними засобами для здійснення прикордонного, митного та інших видів контролю), покладається на Міністерство інфраструктури (пункти пропуску для залізничного, морського, річкового, поромного та повітряного сполучення) і на Державну фіскальну службу (пункти пропуску для автомобільного сполучення).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в тому числі із договору.

За ствердженням відповідача, що не спростовано позивачем, договірні правовідносини щодо користування приміщеннями, зазначеними в позовній заяві, відсутні.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що нормами чинного законодавства України не визначено обовязку відповідача укласти з позивачем спірний договір.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які могли б бути підставою для задоволення позовних вимог.

За таких обставин суд вважає, що на зазначених у позові підставах вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 237-239, 240 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 13.06.2018

Суддя П.В.Горбасенко