РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.05.2018Справа № 910/512/18

За позовом Приватного акціонерного товариства "Росава", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", м. Київ

про визнання недійсним договору, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Мартиновський О.В. (представник за довіреністю від 08.12.2017р.);

- Поліщук А.А. (представник за довіреністю № 14/86 від 29.12.2017р.);

від відповідача: Клочко О.В. (представник за довіреністю № 90 від 23.03.2018р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Росава" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання недійсним Договору про мультивалютну кредитну лінію №1294м-09 від 16.02.2009р., укладеного з Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (відповідач), посилаючись на те, що вказаний договір суперечить вимогам п. 4 ч. 1 ст. 61 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2018р. позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк та спосіб для усунення її недоліків.

30.01.2018р. до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2018р., у зв'язку з усуненням позивачем недоліків позовної заяви у встановлені судом строк та спосіб, прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.03.2018р.

28.02.2018р. до суду від позивача надійшла заява про зміну підстав позову, відповідно до якої позивачем розширено обґрунтування своїх вимог, які в цілому зводяться до того, що оспорюваний договір не містить істотних умов про обов'язки, права та відповідальність банку щодо видачі кредиту, права позичальника, не містить істотної умови про збереження банківської таємниці та відповідальності про її розголошення, відтак, на думку позивача, таке зобов'язання не ґрунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

01.03.2018р. (з порушенням встановленого судом строку) до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач вказує на те, що на виконання вказаного кредитного договору позивачеві було видано відповідні кредитні кошти, позивач здійснював погашення кредиту, укладав з банком додаткові угоди, що, на думку відповідача, є наступним схваленням правочину позивачем. Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд застосувати термін позовної давності до вимог позивача.

В підготовчому засіданні 01.03.2018р. судом оголошено перерву до 29.03.2018р.

26.03.2018р. до суду від відповідача повторно надійшов відзив на позовну заяву аналогічного змісту з поданим 01.03.2018р. відзивом разом з заявою про поновлення строку на його подання.

В підготовчому засіданні 29.03.2018р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 24.04.2018р.

16.04.2018р. до суду від відповідача надійшов відзив на заяву позивача про зміну підстав позову, аналогічного змісту з поданим 01.03.2018р. відзивом.

В підготовчому засіданні 24.04.2018р. судом на підставі ст. 119 ГПК України поновлено відповідачеві строк на подання відзиву на позовну заяву, про що оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

Крім того, в підготовчому засіданні 24.04.2018р. судом з огляду на дотримання позивачем вимог ст. 46 ГПК України, судом прийнято до розгляду заяву позивача про зміну підстав позову, про що оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

За письмовою згодою обох сторін на підставі ч. 6 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, 24.04.2018р. закінчено підготовче засідання та розпочато розгляд справи по суті у той самий день, про що оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

В судовому засіданні 24.04.2018р. судом оголошено перерву до 22.05.2018р.

В судовому засіданні 22.05.2018р. представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти вимог позивача заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні.

В судовому засіданні 22 травня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16.02.2009р. між позивачем (позичальник) та відповідачем (банк) укладено Договір про мультивалютну кредитну лінію №1294м-09 (надалі - Кредитний договір), за умовами якого банк надає позичальнику кредитні кошти з лімітом максимальної заборгованості 200 000 000,00 грн., а позичальник зобов'язувався повернути кредитні кошти відповідно до Графіку зниження ліміту кредитної лінії та сплатити відсотки за користування кредитними коштами ,відповідно до умов Кредитного договору.

В подальшому сторонами підписувались додаткові угоди до Кредитного договору, якими змінювався строк повернення кредитних коштів, розмір відсотків, порядок їх нарахування та сплати, порядок видачі та повернення кредитних коштів, узгоджувався графік погашення кредитної лінії, відповідальність за невиконання умов Договору.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.

Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Положеннями статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ст. ст. 4, 10, 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови № 11 від 29.05.13р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним в цілому Договору про мультивалютну кредитну лінію №1294м-09 від 16.02.2009р., з дня його підписання позивач (у відповідності до заяви про зміну підстав позову) вказує на те, що зміст оспорюваного договору не містить істотних умов про обов'язки, права та відповідальність банку щодо видачі кредиту, права позичальника, не містить істотної умови про збереження банківської таємниці та відповідальності про її розголошення, відтак, на думку позивача, таке зобов'язання не ґрунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом Постанови № 9 від 06.11.09р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За змістом ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

З урахуванням викладеного, істотними умовам кредитного договору, як господарського, відповідно до закону є умови про предмет, ціну, строк його дії, а також усі інші умови щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові від 05.02.08р. у справі № 22/268.

Судом встановлено, що сторони, укладаючи Договір про мультивалютну кредитну лінію №1294м-09 від 16.02.2009р., погодили всі істотні умови для даного виду, зокрема погоджено суму кредиту, строки повернення кредитних коштів, строк дії договору, розміри процентів та порядок їх сплати. Жодних заперечень щодо умов кредитних договорів при їх укладенні з боку позивача не було.

Посилання позивача на відсутність в спірному Договорі істотних умов про обов'язки, права та відповідальність банку щодо видачі кредиту, права позичальника та істотної умови про збереження банківської таємниці та відповідальності про її розголошення є безпідставними, оскільки такі умови не є істотними умовами кредитного договору.

Інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку і розголошення якої може завдати матеріальної чи моральної шкоди клієнту, є банківською таємницею.

Також суд зазначає, що відповідно до ст. 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність", інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку і розголошення якої може завдати матеріальної чи моральної шкоди клієнту, є банківською таємницею.

Згідно з положеннями ст. 61 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом: обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю; організації спеціального діловодства з документами, що містять банківську таємницю; застосування технічних засобів для запобігання несанкціонованому доступу до електронних та інших носіїв інформації; застосування застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення у договорах і угодах між банком і клієнтом. Службовці банку при вступі на посаду підписують зобов'язання щодо збереження банківської таємниці. Керівники та службовці банків зобов'язані не розголошувати та не використовувати з вигодою для себе чи для третіх осіб конфіденційну інформацію, яка стала відома їм при виконанні своїх службових обов'язків. Приватні особи та організації, які при виконанні своїх функцій або наданні послуг банку безпосередньо чи опосередковано отримали конфіденційну інформацію, зобов'язані не розголошувати цю інформацію і не використовувати її на свою користь чи на користь третіх осіб. У разі заподіяння банку чи його клієнту збитків шляхом витоку інформації про банки та їх клієнтів з органів, які уповноважені здійснювати банківський нагляд, збитки відшкодовуються винними органами.

Отже, чинним законодавством України передбачено порядок збереження банківської таємниці та відповідальність за виток інформації, що є банківською таємницею.

З огляду на вказане доводи позивача, викладені в заяві про зміну підстав позову не приймаються судом, оскільки сам факт укладення кредитного договору передбачає можливість застосування до обох сторін (в тому числі до кредитора) усіх можливих (передбачених законом) видів відповідальності за порушення договору. Доводи ж позивача, щодо обов'язкової наявності у договорі умов про відповідальність банку є не обґрунтованими, оскільки параграф 2 Глави 71 Цивільного кодексу України, який регулює відносини сторін за кредитним договором вказаної обов'язкової умови не передбачає. До того ж наявність тих чи інших умов договору, які не є обов'язковими (для тих чи інших видів договорів) визначають самі сторони, керуючись нормами Цивільного кодексу України про свободу договору.

При розгляді даної справи, суд виходить з того, що за змістом ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору, додатків та додаткових угод до нього з погодженням всіх його умов, які ними обумовлюються.

Матеріалами справи підтверджується стягнення в судовому порядку (справа №911/3382/16) з позивача суми заборгованості зі сплати кредиту, відсотків за користування кредитними коштами, штрафних санкцій за Договором про мультивалютну кредитну лінію №1294м-09 від 16.02.2009р., рішення зі спору набрало законної сили, відтак в силу положень 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, встановлені ним факти, зокрема, щодо видачі кредиту, укладення додаткових угодо до Кредитного договору не потребує доказуванню при розгляді даної справи. При цьому, суди розглядаючи спір виходили з того, що укладений між сторонами правочин відповідає закону.

Згідно з приписами частини 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Отже, сторонам договору надано право вільно обрати між: декількома варіантами поведінки в межах, встановлених законом, певний, а також, у відповідних випадках, визначити зміст цивільних прав та обов'язків. Таким чином, відповідні суб'єкти у певних межах, мають можливість своєю волею на власний розсуд врегулювати зміст цивільних прав та обов'язків.

Зокрема, сторонами в угоді можуть бути встановлені інші умови ніж ті, що передбачені диспозитивними нормами. Також їм надається право укласти угоду, яка за своїм змістом відрізняється від окремих видів зобов'язань, визначених нормами Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України, або укласти угоду, яка містить елементи декількох зобов'язань, за умови, що така угода прямо не суперечить чинному законодавству.

З огляду на викладені норми суд вважає безпідставним доводи позивача на те, що він несе індивідуальний та надмірний тягар оскільки зміст оспорюваного договору не є пропорційним до поставленої під час його підписання сторонами мети.

Суд звертає увагу позивача на положення пункту 8.2 Договору, яким визначено, що зміст Договору, а також відомості про фінансові операції, що здійснюються у відповідності до Договору визнаються сторонами конфіденційними та не підлягають розголошенню без згоди обох сторін за виключенням випадків, встановлених Законом.

Вказане передбачає можливість врегулювання розбіжності (в тому числі щодо відповідальності банку) шляхом, визначеним законодавством, тобто застосуванням загальних норм Цивільного кодексу України щодо відповідальності за порушення зобов'язання.

В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на пункти 1.4 та 3.1 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління НБУ № 267 від 14.07.06р. У відповідності до вказаних пунктів банки зобов'язані за погодженням з клієнтом відображати в договорах, що укладаються між банком і клієнтом, застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її незаконне розголошення або використання. Письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою.

При цьому, позивач був не позбавлений права звернутись запитом до відповідача про включення до умов Договору застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальність за її незаконне розголошення або використання. Однак, доказів такого звернення сторонами до матеріалів справи не подано.

Крім того, позивачем не враховано приписи, зокрема, пунктів 1.5, 1.6, 1.7 вказаних Правил, відповідно до умов яких з метою запобігання несанкціонованому доступу до інформації, що містить банківську таємницю, суб'єкти, які мають доступ до такої інформації, у власних інструкціях з діловодства з урахуванням особливостей своєї діяльності повинні встановити особливий порядок реєстрації, використання, зберігання та доступу до документів, що містять банківську таємницю. Банки та їх керівники, які винні в порушенні цих Правил, несуть відповідальність, передбачену статтею 73 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (далі - Закон про банки). Незаконне збирання з метою використання або використання відомостей, що становлять банківську таємницю, та/або розголошення банківської таємниці тягне за собою відповідальність, передбачену законом. Юридичні та фізичні особи, а також службові особи, які під час виконання своїх функцій безпосередньо або опосередковано отримали інформацію, що містить банківську таємницю, зобов'язані не розголошувати цю інформацію і не використовувати її на свою користь чи на користь третіх осіб, крім випадків, передбачених законодавством України.

З огляду на викладене в сукупності суд дійшов висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним. Більше того, судом встановлено та враховано, що Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільним і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

У поданому до суду відзиві, відповідач просить суд застосувати термін позовної давності до вимог позивача.

Так, згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

При розгляді даної справи судом не встановлено наявність порушеного права позивача внаслідок укладення Договору про мультивалютну кредитну лінію №1294м-09 від 16.02.2009р., у зв'язку з чим наслідки спливу строку позовної давності судом не застосовуються.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним позивачем в позовній заяві не доведено, а під час розгляду справи судом не встановлено.

Так само судом не встановлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача внаслідок укладення спірного договору.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що спірний договір не суперечить положенням ст. 203 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочинів, такі як предмет, ціна та строк, та в подальшому був схвалений сторонами вчиненням дій направлених на його виконання, підстави для визнання його недійсним відсутні.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судовий збір в розмірі 1 762,00 грн., у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 08.06.2018р.

Суддя С.М. Морозов