ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2018р. справа №914/587/18

Суддя Юркевич М.В. розглянув матеріали

позовної заяви: Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгова група Укрресурс”, м. Львів

до відповідача: Комунального підприємства “Комбінат міського господарства”, м. Дрогобич Львівська область

про: стягнення 76 873,09 грн.

у порядку письмового провадження без виклику сторін.

Суть спору. На розгляд до Господарського суду Львівської області поступила позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгова група Укрресурс” до Комунального підприємства “Комбінат міського господарства” про стягнення 76 873,09 грн., з яких 68 667,00 грн. основного боргу, 5 331,57 грн. пені, 2 360,52 грн. інфляційних втрат та 514,00 грн. 3% річних.

Ухвалою суду від 04.04.2018 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд даної справи в порядку спрощеного провадження здійснювати без судового засідання та без виклику сторін. Встановлено відповідачу та позивачу строки для надання відзиву, контррозрахунку та відповіді на відзив. Роз’яснено, що процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до Господарського процесуального кодексу України обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися сторонами протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

14.05.2018 року на адресу суду від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву (вх. №16967/18 від 14.05.2018 року), в якому відповідач проти позовних вимог не заперечує, зазначає, що у зв’язку з неможливістю оплатити послуги згідно договорів виникла заборгованість перед позивачем, однак долучає до матеріалів справи докази часткової сплати суми основного боргу в розмірі 10 000,00 грн. згідно з платіжним дорученням №42 від 21.03.2018 року в розмірі 5 000,00 грн. та платіжним дорученням №61 від 27.03.2018 року в розмірі 5 000,00 грн.

17.05.2018 року на адресу суду від позивача по справі надійшла відповідь на відзив (вх. №17545/18 від 17.05.2018 року) в якому позивач не заперечує щодо сплати відповідачем 10 000,00 грн. та просить суд стягнути з відповідача решту суми боргу.

Крім того, 17.05.2018 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про уточнення позовних вимог (вх. №17546/18 від 17.05.2018 року) в якому просить суд зменшити розмір основної заборгованості в розмірі 10 000,00 грн. у зв’язку з частковою сплатою відповідачем заборгованості та стягнути з відповідача 58 667,00 грн. основного боргу, 5 331,57 грн. – пені, 2 360,52 грн. – інфляційних втрат та 514,00 грн. – 3% річних.

Стаття 46 Господарського процесуального кодексу України визначає права та обов'язки сторін. Так, зокрема, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи те, що вищезазначені дії позивача не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву позивача про зменшення позовних вимог до розгляду.

Отже, оскільки зменшення позовних вимог, викладене позивачем у його письмовому клопотанні, прийняте господарським судом, розгляд даної справи здійснюється за позовними вимогами про стягнення 58 667,00 грн. основного боргу, 5 331,57 грн. – пені, 2 360,52 грн. – інфляційних втрат та 514,00 грн. – 3% річних.

В силу приписів ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З огляду на наведене суд констатує, що сторони виконали вимоги ухвал суду про представлення всіх необхідних для вирішення спору документів та доказів у встановлений строк. Клопотань про необхідність розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не поступало.

Суд також враховує положення частини 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 04.11.1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази подані сторонами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом з’ясовано наступне:

Між товариством з обмеженою відповідальністю “Торгова група Укрресурс” (позивачем) та Комунальним підприємством “Комбінат міського господарства” (відповідачем) було укладено ряд наступних господарських договорів:

1. Договір купівлі – продажу №050417 від 05.04.2017 року за яким ТзОВ «Торгова група Укрресурс» (продавець) зобов’язується передати КП «Комбінат міського господарства» (покупець) продукцію по договору в кількості 215,60 м.куб., а покупець оплатити даний товар згідно умов договору.

2. Договір про закупівлю №190417 від 19.04.2017 року із специфікацією №1 та додатком до договору №1, за яким позивач зобов’язується поставити та передати відповідачу товар в кількості згідно із специфікацією на суму 659 999,00 грн., у тому числі ПДВ – 109 999,00 грн., а останній прийняти та оплатити товар.

3. Договір про закупівлю №19/0417 від 19.04.2017 року із специфікацією №1 з додатком №1 до договору, за яким позивач зобов’язується поставити та передати відповідачу товар в кількості згідно із специфікацією на суму 318 240,00 грн. у тому числі ПДВ – 53 040,00 грн., а останній прийняти та оплатити товар.

4. Договір про закупівлю №240417 від 24.04.2017 року із специфікацією №1 з додатком №1 до договору та додатковою угодою №1 до договору про закупівлю №240417 від 24.04.2017 року, за яким позивач зобов’язується поставити та передати відповідачу товар в кількості згідно із специфікацією з загальною вартістю на суму 746 348,59 грн., в тому числі ПДВ – 149 269,72 грн., а останній прийняти та оплатити товар.

На виконання вищевказаних договорів позивач поставив відповідачу товар, а відповідачем його отримано.

Відповідно до п.4.1. договорів, оплата товару проводиться після поставки та пред’явлення постачальником рахунку на оплату товару, видаткової накладної на товар та акту приймання – передачі товару з відтермінуванням платежу до 30 днів з дня отримання товару замовником.

Термін дії даного договору до 31.12.2017 року.

Як стверджує позивач, відповідачем, всупереч умовам договору, не було здійснено оплати за товар в повному обсязі, що стало підставою для звернення до суду про стягнення з відповідача 76 873,09 грн., з яких 68 667,00 грн. основного боргу, 5 331,57 грн. пені, 2 360,52 грн. інфляційних втрат та 514,00 грн. 3% річних.

17.05.2018 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про уточнення позовних вимог (вх. №17546/18 від 17.05.2018 року) в якому просить суд зменшити розмір основної заборгованості в розмірі 10 000,00 грн. у зв’язку з частковою сплатою відповідачем заборгованості та стягнути з відповідача 58 667,00 грн. основного боргу, 5 331,57 грн. – пені, 2 360,52 грн. – інфляційних втрат та 514,00 грн. – 3% річних. Дане клопотання прийнято судом до розгляду.

У своєму відзиві на позов відповідач не заперечував проти основної заборгованості.

При ухваленні рішення суд послуговується такими законоположеннями та наступними своїми висновками.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Одним із головних призначень обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. ( п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Серявін проти України»).

В силу приписів ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Як встановлено судом, на підставі укладених між сторонами договорів від 05.04.2017 року, 19.04.2017 року, 19.04.2017 року та 24.04.2017 року, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 392 891,70 грн., однак відповідач оплатив поставлений товар в неповному обсязі, зокрема, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, основна заборгованість відповідача становить 58 667,00 грн.

Ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Ст. 530 Цивільного кодексу передбачає, що якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов’язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до п.4.1. договорів, оплата товару проводиться після поставки та пред’явлення постачальником рахунку на оплату товару, видаткової накладної на товар та акту приймання – передачі товару з відтермінуванням платежу до 30 днів з дня отримання товару замовником.

Як підтверджується матеріалами справи та поданими доказами, відповідач не здійснив повної оплати за поставлений товар. Жодних документально підтверджених доказів, які свідчили б, що відповідач належним чином виконав свої зобов’язання суду не надано. Більше того, у своєму відзиві відповідач підтвердив несплату.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 58 667,00 грн. позов підлягає до задоволення повністю.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у сумі 5 331,57 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 360,52 грн. та 3% річних у розмірі 514,00 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України.

Відтак, арифметично перевіривши правильність розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем на суму основного боргу у розмірі 68 667,00 грн. (що існувала на момент здійснення розрахунку), суд встановив, що вони є вірними, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 2 360,52 грн. та 3% річних у розмірі 514,00 грн.

Щодо вимоги про стягнення пені у сумі 5 331,57 грн., то суд зазначає наступне.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Частиною 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Як встановлено судом встановлено, що відповідальність відповідача за порушення строків виконання грошового зобов'язання (оплати за поставлений товар) у вигляді пені, не передбачена договором.

З огляду на характер правовідносин, які склались між сторонами, відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати за поставлений товар не передбачена законодавчими актами.

Оскільки, сторони укладаючи договір не погодили відповідальність відповідача за порушення строків виконання грошового зобов'язання (оплати виконаних підрядних робіт) у вигляді пені, то вимоги про стягнення пені у сумі 5 331,57 грн., задоволенню не підлягають.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку частково задоволити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова група Укрресурс».

В силу приписів ч. 4 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-241,252,327 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова група Укрресурс», з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог - задоволити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства “Комбінат міського господарства” (82100, Львівська область, м. Дрогобич, вул. П.Орлика,15, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова група Укрресурс» (79013, м. Львів, вул. Котляревського, 35/11, ) 58 667,00 грн. основного боргу, 514,00 грн. 3% річних, 2 360,52 грн. інфляційних втрат та 1 620,33 грн. витрат по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

3. В задоволенні позовних вимог про стягнення з Комунального підприємства “Комбінат міського господарства” 5 331,57 грн. пені – відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст.327 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 01.06.2018р.

Суддя Юркевич М. В.