ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2018 р. Справа № 920/1175/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О. В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Фоміна В. О.

за участі секретаря судового засідання Курченко В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача вх. №567 С/2 на рішення господарського суду Сумської області від 28.02.2018 (рішення ухвалено суддею Резніченко О.Ю. у приміщенні господарського суду Сумської області, повне судове рішення складено 05.03.2018) у справі № 920/1175/17

за позовом Дочірнього підприємства "Сумський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м.Суми,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Суми,

про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними укладені між відповідачем та філією Путивльський райавтодор ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України договори поставки № 2 від 08.01.2012, №1 від 03.01.2013, № 1 від 05.01.2015, № 1 від 04.01.2016.

Рішенням господарського суду Сумської області від 28.02.2018 у задоволенні позову відмовлено.

Місцевий господарський суд зазначив, що позивачем не подано достатніх доказів на підтвердження того факту, що відповідач знав чи за всіма обставинами не міг не знати про обмеження повноважень начальника філії на укладання оспорюваних договорів в розумінні ст. 92 ЦК України, при цьому обґрунтовані підстави для висновку, що участь відповідача в укладенні договорів була формальною, спрямованою на протиправне позбавлення позивача грошових коштів, відсутні.

Позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить вищевказане рішення скасувати та прийняти нове рішення про визнання недійсними спірних договорів поставки; стягнути з відповідача судові витрати.

Апелянт зазначає, що у преамбулі договорів поставки зазначено покупцем філію Путивльський райавтодор в особі начальники філії, який діє на підставі положення, тому відповідач при укладенні договорів поставки був повідомлений про те, що начальник філії не правомочний укладати договори без попереднього погодження їх умов з підприємством і отримання для цього довіреності. На думку позивача, відповідач зобовязаний був самостійно при укладенні договорів з філією поцікавитися колом повноважень начальника філії на підписання таких договорів, однак не зробив цього, діючи нерозумно і необачно, він на власний ризик підписав договори, які не отримали подальшого погодження позивачем. Із посиланням на п.3.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013, позивач зазначає, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента. Апелянт також зазначає, що суд відмовив у задоволенні позову про визнання договорів недійсними через недоведеність позивачем факту обізнаності відповідача про обмеження повноважень начальника філії, незважаючи на те, що сам відповідач не заперечував проти цього у відзиві на позовну заяву, в якому зазначив, що спірні договори були ним укладені з філією Путивльський райавтодор в особі начальники філії, який діє на підставі положення.

Апелянт вважає участь відповідача в укладенні спірних договорів формальною, на підтвердження чого наводить наступні доводи: ФОП ОСОБА_1 звернулася до Дочірнього підприємства "Сумський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" з позовом у справі №920/1047/17 про стягнення коштів за товар, поставлений згідно з договорами поставки № 2 від 08.01.2012, №1 від 03.01.2013, № 1 від 05.01.2015, № 1 від 04.01.2016, до якого на підтвердження факту поставки додала накладні за період з 2012 по 2016 рік. До відзиву на позовну заяву в даній справі № 920/1175/17 ФОП ОСОБА_1 додано копії тих же документів, однак у накладних за 2012 рік зявився відтиск печатки філії Путивльський райавтодор ДП "Сумський облавтодор". Посилаючись на те, що за період дії договорів поставки філією не було отримано жодних матеріальних цінностей (що, на думку позивача, підтверджується наданим ним суду першої інстанції витягом з журналу реєстрації виданих довіреностей філії), апелянт стверджує про наявність змови керівництва філії та відповідача, спрямованої на протиправне позбавлення позивача грошових коштів за товар, поставка якого підтверджується лише сумнівними накладними. Апелянт не вважає вищевказані накладні, так само як і надані відповідачем платіжні доручення, належними доказами факту виконання сторонами спірних договорів, оскільки зазначені документи не містять посилань на ці договори. На думку апелянта, місцевий господарський суд безпідставно послався на постанову Верховного Суду України від 13.03.2017 у справі № 760/8121/16-ц, оскільки врахування правової позиції Верховного Суду України не є обовязковим, окрім того, застосування практики Верховного Суду України у справі № 760/8121/16-ц є суто індивідуальним і не підходить до визнання недійсними будь-яких договорів.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О.) відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, призначено її розгляд на 21.05.2018.

18.05.2018 до суду надійшла заява позивача (вх.№3722) про відвід колегії суддів у вищезазначеному складі.

Колегією суддів вказану заяву було визнано необгрунтованою, у зв'язку з чим ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 провадження у справі зупинено в порядку ст. 39, п.5 ч.1 ст.228 ГПК України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.05.2018 (суддя Хачатрян В.С.), за результатами розгляду заяви позивача про відвід колегії суддів в порядку ч.3 ст.39 ГПК України у задоволенні вказаної заяви відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.05.2018 провадження у справі поновлено, призначено її розгляд на 07.06.2018.

Присутній в судовому засіданні 07.06.2018 представник позивача підтримав викладену ним письмово правову позицію.

В ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

Відповідач, належним чином завчасно повідомлений про час та місце судового засідання 07.06.2018, не направив свого представника в судове засідання та не повідомив суд про причини його неявки.

За таких обставин колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача в судовому засіданні, враховуючи, що явка представників учасників справи не визнавалася обовязковою, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Присутній у судовому засіданні представник позивача погодився з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

08.01.2012 між філією Путивльський райавтодор Дочірнього підприємства Сумський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (покупець) та ФОП ОСОБА_1 (постачальник) було укладено договір поставки № 2 строком дії до 31.12.2012 із додатковою угодою від 09.01.2012 (а.с.14, 15), відповідно до умов якого постачальник приймає на себе зобовязання поставити і передати у власність покупця запасні частини для автомобілів та тракторів, авто хімію, масла та інше, а останній зобовязується прийняти й оплатити товар у порядку і на умовах, передбачених договором.

В подальшому між зазначеними сторонами укладалися аналогічні договори: договір поставки №1 від 03.01.2013 строком дії до 31.12.2013 із додатковою угодою від 05.01.2013 (а.с.16,17), договір поставки №1 від 05.01.2015 строком дії до 31.12.2015 з додатковою угодою від 06.01.2015 (а.с.18, 19), договір поставки №1 від 04.01.2016 строком дії до 31.12.2016 з додатковою угодою від 05.01.2016 (а.с.20 - 22).

Відповідно до п.5.1 кожного з договорів, його загальна сума складається із сум вартостей товару, поставленого за окремими накладними. Тобто будь-якої граничної суми договору сторонами не визначено.

Від імені покупця вищевказані договори підписувалися особами, які у відповідні періоди обіймали посаду начальника філії Путивльський райавтодор Дочірнього підприємства Сумський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України. Так, договори поставки №2 від 08.01.2012 та №1 від 03.01.2013 підписано ОСОБА_2, договори поставки №1 від 05.01.2015 та №1 від 04.01.2016 - ОСОБА_3 У преамбулі кожного з договорів зазначено, що начальник філії діє на підставі ОСОБА_4.

Відповідно до п.3.1 Статуту Дочірнього підприємства Сумський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (а.с.30), дане підприємство є юридичною особою від дня його державної реєстрації. Згідно з п.3.8 Статуту, за рішенням засновника підприємство може створювати на території України, а також за її межами філії, представництва та інші відокремлені підрозділи.

ОСОБА_4 про філію Путивльський райавтодор ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (а.с.23) вбачається, що остання створена як відособлений структурний підрозділ ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України з метою забезпечення економічних інтересів та задоволення потреб держави, населення та оборони країни в удосконаленні розвитку автомобільних доріг загального користування, розширення можливостей виробничого та соціального розвитку підприємства, підвищення ефективності використання матеріальних, фінансових та інших ресурсів на основі спільної діяльності, розподілу праці і кооперації.

Предметом діяльності філії є, в тому числі, закупівля постачання та збут продукції, матеріалів та енергоносіїв.

Статтею 3 ОСОБА_4 визначено юридичний статус філії. Філія є відособленим підрозділом Підприємства, не є юридичною особою, діє відповідно до чинного законодавства і цього ОСОБА_4 (п. 3.1.). Філія здійснює свою діяльність на принципах внутрішнього господарського розрахунку підпорядкованості та підзвітності органам управління Підприємства, а її керівник несе матеріальну, дисциплінарну відповідальність за стан фінансово-господарської діяльності і внутрішнього обліку цього підрозділу. Підприємство несе відповідальність по зобов'язанням Філії (п. 3.2.). Філія може від імені і за дорученням директора Підприємства: укладати договори вартістю до 5 тис. грн. відповідно до предмета діяльності Підприємства, більше 5 тис. грн. за погодженням директора Підприємства, представляти інтереси Філії і Підприємства у всіх установах, організаціях, підприємствах, об'єднаннях, асоціаціях у межах наданих їй повноважень (п. 3.3.). Філія має окремий баланс, розрахунковий рахунок у банку, печатку та штамп зі своїм найменуванням (п. 3.5.).

Статтею 5 ОСОБА_4 визначено засади виробничо-господарської діяльності філії. Філія самостійно здійснює господарську діяльність відповідно до завдань, встановлених підприємством (п. 5.1.). Філія самостійно складає статистичні звіти і подає їх відповідно до встановленого органами статистики порядку. Філія здійснює бухгалтерський і податковий облік, несе відповідальність за його вірогідність відповідно до встановленого чинним законодавством порядку (п. 5.5.). Відносини Філії з іншими суб'єктами підприємницької діяльності будуються на підставі договорів, що укладаються підприємством, і доручень підприємства. Контроль за діяльністю філії здійснюється шляхом надання підприємству статистичної звітності і податкових декларацій (п. 5.8.). Забезпечення діяльності Філії здійснюється начальником за рахунок коштів, переданих філії підприємством як оборотні кошти, отримані філією за результатами господарської діяльності (п. 5.9.).

Дочірнє підприємство "Сумський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", зазначаючи про відсутність у начальника філії Путивльський райавтодор Дочірнього підприємства Сумський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України необхідного рівня цивільної дієздатності при укладенні вищевказаних договорів (із посиланням на те, що підприємство як юридична особа не надавало філії жодних довіреностей на укладення договорів поставки з ФОП ОСОБА_1І.), у грудні 2017 року звернулося до господарського суду з позовом, в якому просило визнати спірні договори недійсними.

Місцевий господарський суд у задоволенні позову відмовив з наведених вище підстав.

Надаючи оцінку аргументам місцевого господарського суду у відповідності до підпункту б) пункту 2 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів ст.269 ГПК України, колегія суддів зазначає, що з висновками суду першої інстанції слід погодитися з огляду на наступне.

За приписами ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В свою чергу, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст. ст. 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи ст. 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи у правовідносини з третіми особами.

Відповідно до ст. 95 Цивільного кодексу України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.

Таким чином, коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи щодо дій від імені цієї особи визначається установчими документами, положенням про відокремлений підрозділ, що затверджується юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу.

Як було зазначено вище, відповідно до п.3.3 ОСОБА_4, філія може від імені і за дорученням директора Підприємства: укладати договори вартістю до 5 тис. грн. відповідно до предмета діяльності Підприємства, більше 5 тис. грн. за погодженням директора Підприємства. Представляти інтереси Філії і Підприємства у всіх установах, організаціях, підприємствах, об'єднаннях, асоціаціях у межах наданих їй повноважень (п. 3.3.).

Місцевий господарський суд в ході розгляду справи дійшов висновку про відсутність доказів дотримання начальником філії позивача вищевказаних приписів ОСОБА_4 щодо отримання від директора підприємства довіреності на укладення спірних договорів. Колегія суддів зазначає, що даний висновок узгоджується з матеріалами справи, які не містять доказів наявності у особи, якою підписано спірні договори від імені покупця, відповідних повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України, у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Виходячи з приписів вказаної норми, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Позивач в апеляційній скарзі із посиланням на п.3.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 (яку, на його думку, неправомірно не було застосовано судом першої інстанції) зазначає, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента. Отже, на думку апелянта, оскільки у преамбулі договорів поставки зазначено покупцем філію Путивльський райавтодор в особі начальника філії, який діє на підставі положення, відповідач, ФОП ОСОБА_1 достеменно знала про відсутність у вказаної особи необхідного обсягу повноважень.

Стосовно вказаних тверджень колегія суддів зазначає, що постанови пленуму Вищого господарського суду України носять рекомендаційний характер (про що зазначає і сам апелянт у скарзі) та не містять імперативних норм, обов'язкових до виконання особами, на яких поширюється їх дія. Застосування (чи незастосування) господарським судом відповідної постанови пленуму ВГСУ в будь-якому разі не може вважатися порушенням чи неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, яке тягло б за собою наслідки у вигляді скасування оскаржуваного судового рішення. Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/11792/17, від 20.03.2018 у справі № 908/3337/15, від 17.04.2018 у справі №914/1806/16 тощо.

Колегія суддів також зазначає, що вищенаведеним доводам позивача суд першої інстанції надав належну правову оцінку, зазначивши, що вони є недостатніми для підтвердження того факту, що відповідач знав чи за всіма обставинами не міг не знати про обмеження повноважень начальника філії на укладання оспорюваних договорів, в розумінні ст. 92 ЦК України з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Проте для визнання недійсними договорів, укладених філією з відповідачем, не має самостійного юридичного значення сам по собі той факт, що начальником філії порушено установлені обмеження повноважень щодо представництва.

Такі договори можуть бути визнані недійсними із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно тобто знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження в повноваженнях начальника філії.

Закон не установлює виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність чи нерозумність дій третьої особи у відносинах з юридичною особою.

Тому з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (стаття 12 ЦК України) висновок про добросовісність поведінки третьої особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала третя особа реального настання правових наслідків, обумовлених договором, і чи настали такі наслідки насправді.

Таким чином, підлягає оцінці не лише поведінка третьої особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення, зокрема необхідно встановити, чи виконала третя особа свої обов'язки за договором, у який спосіб у подальшому третя особа розпорядилася одержаним за оспорюваним договором майном, чи не було залучення третьої особи до участі в укладенні договору формальною дією.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що вищевикладені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України (постанова від 13.03.2017 у справі № 760/8121/16-ц).

В апеляційній скарзі позивач стверджує, що місцевий господарський суд безпідставно послався на постанову Верховного Суду України від 13.03.2017 у справі № 760/8121/16-ц, оскільки врахування правової позиції Верховного Суду України не є обовязковим, окрім того, застосування практики Верховного Суду України у справі №760/8121/16-ц є суто індивідуальним і не підходить до визнання недійсними будь-яких договорів.

Надаючи оцінку вищевказаному аргументу, колегія суддів зазначає, що процесуальним законодавством, чинним на момент ухвалення оскаржуваного рішення від 28.02.2018 та його апеляційного перегляду, дійсно не передбачено обовязковості врахування правової позиції Верховного Суду України.

Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України, на яку посилається апелянт, встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з системного аналізу практики Верховного Суду щодо застосування ст.92, 203, 215 ЦК України, висновки, аналогічні тим, що викладені у постанові від 13.03.2017 у справі № 760/8121/16-ц, містяться у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у господарській справі № 904/12079/16, в якій, зокрема, зазначено наступне. На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, у тому числі укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною 3 ст. 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Тобто для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Закон не встановлює вичерпного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність чи нерозумність дій третьої особи у відносинах з юридичною особою. Тому з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (ст. 12 ЦК України) висновок про добросовісність поведінки третьої особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала третя особа реального настання правових наслідків, обумовлених договором, і чи настали такі наслідки насправді. Таким чином, підлягає оцінці не лише поведінка третьої особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення, зокрема необхідно встановити, чи виконала третя особа свої обов'язки за договором, у який спосіб у подальшому третя особа розпорядилася одержаним за оспорюваним договором майном, чи не було залучення третьої особи до участі в укладенні договору формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета договору з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно (відповідні висновки містяться також у постанові Верховного Суду від 26.04.2018 у справі № 910/22839/16).

На думку колегії суддів, відповідні висновки Верховного Суду підлягають врахуванню при розгляді даної справи в силу вищенаведених приписів ч.4 ст.236 ГПК України.

Надаючи оцінку посиланням позивача на обізнаність ФОП ОСОБА_1 про відсутність у начальника філії Путивльський райавтодор ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України довіреності від позивача як юридичної особи на укладення спірних договорів, колегія суддів враховує, що, як вбачається з витягу з ЄДР стосовно позивача, Дочірнього підприємства "Сумський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (а.с.40-45), до ЄДР внесено відомості про наявність у вказаного підприємства філій (у тому числі, і філії Путивльський райавтодор), однак не вказано про наявність обмеження повноважень начальників цих філій при укладенні господарських договорів. Тобто інформація про наявність обмежень, встановлених ОСОБА_4 про філію, на яке посилається позивач, не є загальнодоступною.

При цьому матеріали справи не містять беззаперечних доказів тих обставин, що при укладенні спірних договорів начальниками філії не предявлялися контрагенту довіреності від позивача.

Позивачем до матеріалів справи надано витяг з журналу реєстрації виданих довіреностей філії (а.с.50 - 63), проте, як вбачається з даного документа та пояснень представника позивача, у вказаному журналі реєструються довіреності, видані працівникам філії, на отримання матеріальних цінностей, а не довіреності, видані начальнику філії на укладення договорів.

Згідно з поясненнями представника позивача в судовому засіданні, Дочірнім підприємством "Сумський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" для здійснення кожної господарської операції начальнику філії видається відповідна довіреність, разом з тим, журнал видачі таких довіреностей на підприємстві не ведеться. Водночас жодних доказів відповідного твердження (зокрема, копій довіреностей, що видавалися начальникові філії на укладення інших договорів) позивачем суду не надано.

Представник позивача також зазначав, що згідно з наказом Дочірнього підприємства "Сумський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" від 12.01.2018 начальнику філії Путивльський райавтодор ОСОБА_3 оголошено догану за порушення порядку ведення договірної роботи, передбаченого п.3.3. ОСОБА_4 про філію Путивльський райавтодор ДП Сумський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України. Разом з тим, зі змісту даного наказу, копію якого було надано позивачем до суду першої інстанції (а.с.129), не вбачається, за яке конкретно порушення оголошено догану і чи стосується відповідне порушення укладення договорів саме з ФОП ОСОБА_1 У судовому засіданні представник позивача стверджував, що у письмових поясненнях, наданих керівництву підприємства позивача, начальник філії зазначав про те, що договори поставки №1 від 05.01.2015 та №1 від 04.01.2016 були ним підписані за відсутності довіреностей, оскільки виробнича необхідність вимагала їх швидкого оформлення. Разом з тим, копій вказаних пояснень позивачем суду першої та апеляційної інстанції не надано, а також не надано доказів будь-якого реагування на неправомірні (за твердженням позивача) дії ОСОБА_2, яким підписано договори поставки №2 від 08.01.2012 та №1 від 03.01.2013.

На думку колегії суддів, вищенаведені обставини дають підстави для сумніву в обґрунтованості тверджень позивача про відсутність у начальників філії довіреностей від підприємства юридичної особи при укладенні спірних договорів, враховуючи також, що надання або ненадання відповідних доказів в ході розгляду справи залежало виключно від самого позивача.

Апелянт зазначає, що місцевим господарським судом передчасно зроблено висновок про те, що участь відповідача в укладенні спірних договорів не була формальною та не була спрямована на протиправне позбавлення позивача грошових коштів оскільки дане питання не виникло в ході розгляду справи по суті, а було зумовлене правовою позицією Верховного Суду України.

В апеляційній скарзі заявник наводить наступні доводи, що, на його думку, підтверджують формальність участі відповідача в укладенні договорів: ФОП ОСОБА_1 звернулася до Дочірнього підприємства "Сумський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" з позовом у справі №920/1047/17 про стягнення коштів за товар, поставлений згідно з договорами поставки № 2 від 08.01.2012, №1 від 03.01.2013, № 1 від 05.01.2015, № 1 від 04.01.2016, до якого на підтвердження факту поставки додала накладні за період з 2012 по 2016 рік. До відзиву на позовну заяву в даній справі №920/1175/17 ФОП ОСОБА_1 додано копії тих же документів, однак у накладних за 2012 рік зявився відтиск печатки філії Путивльський райавтодор ДП "Сумський облавтодор". Посилаючись на те, що за період дії договорів поставки філією не було отримано жодних матеріальних цінностей (що, на думку позивача, підтверджується наданим ним суду першої інстанції витягом з журналу реєстрації виданих довіреностей філії), апелянт стверджує про наявність змови керівництва філії та відповідача, спрямованої на протиправне позбавлення позивача грошових коштів за товар, поставка якого підтверджується лише сумнівними накладними.

Стосовно вищевказаних аргументів колегія суддів зазначає наступне.

Посилання апелянта на відмінності в оформленні накладних, наданих як доказ в іншій справі (№920/1047/17) та у даній справі №920/1175/17, не може бути визнано належним аргументом, оскільки в силу приписів ч.3 ст.86 ГПК України суд надає оцінку зібраним у справі доказам, тоді як у матеріалах даної справи №920/1175/17 відсутні копії накладних, що надавалися для долучення до іншої справи (№920/1047/17). Колегія суддів також не вважає переконливими посилання апелянта на витяг з журналу реєстрації виданих довіреностей філії (а.с.50 - 63), який, на думку позивача, підтверджує факт неотримання філією жодних матеріальних цінностей за період дії договорів поставки оскільки відсутність у працівників позивача довіреностей на отримання матеріальних цінностей не може беззаперечно свідчити про фактичне неотримання таких цінностей. Тобто зазначений доказ не відповідає вимогам щодо належності та допустимості, встановленим ст.76, 77 ГПК України.

Натомість, відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням господарського суду Сумської області від 11.12.2017 у справі №920/1047/17, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 і набрало законної сили, задоволено позов ФОП ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Сумський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення коштів за товар, поставлений згідно з договорами №2 від 08.01.2012, №1 від 03.01.2013, №1 від 05.01.2015, №1 від 04.01.2016 (про визнання недійсними яких подано позов у даній справі №920/1175/17). В ході розгляду вищевказаної справи №920/1047/17 судами було встановлено, що ФОП ОСОБА_1 протягом 2012 2016 років поставлявся товар філії Путивльський райавтодор саме на виконання відповідних договорів. При цьому Харківським апеляційним господарським судом у постанові від 22.03.2018 зазначено, що навіть визнання недійсними відповідних договорів поставки не звільняє відповідача (ДП "Сумський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України") від обовязку оплати товару, отриманого за накладними (які визнано судом належними доказами фактичної поставки товару).

Отже, обставини, встановлені рішеннями суду у справі №920/1047/17, не підтверджують, а навпаки, спростовують посилання позивача на формальність участі ФОП ОСОБА_1 в укладенні спірних договорів оскільки, як було зазначено вище, судами встановлено факт належного виконання вказаних договорів зі сторони постачальника, тобто її участь у спірних договорах не є формальною. Матеріали справи також свідчать про часткову оплату філією Путивльський райавтодор поставленого відповідачем товару.

Тому твердження позивача про наявність змови керівництва філії та відповідача, спрямованої на протиправне позбавлення позивача грошових коштів за товар, є безпідставними і такими, що не відповідають обставинам справи. Колегія суддів також враховує, що позивач обмежився винесенням догани начальникові філії і не звертався за даним фактом до правоохоронних органів (що вбачається з матеріалів справи та пояснень представника позивача в судовому засіданні).

Окрім того, позивачем не зазначено, яких саме грошових сум, на його думку, протиправно позбавилося ДП "Сумський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" внаслідок укладення спірних договорів враховуючи, що у вказаних договорах не визначено вартість товару, який є предметом поставки, а лише погоджено, що загальна сума договору складається із сум вартостей товару, поставленого за окремими накладними, а також ту обставину, що позивач взагалі заперечував факт поставки товару за спірними договорами та в судовому засіданні 07.06.2018 представник позивача визнав, що у разі задоволення позову в даній справі реституція буде фактично неможливою, оскільки згідно з судовим рішеннями у справі №920/1047/17 заборгованість з оплати товару стягнуто на підставі накладних. Відповідне, на думку колегії суддів, свідчить про суперечливість правової позиції позивача.

У звязку з цим колегія суддів зазначає, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.04.2018 у справі №910/22839/16.

Однак на запитання колегії суддів щодо обґрунтування обраного способу захисту цивільних прав ДП "Сумський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" представником позивача переконливої відповіді не надано. А саме, представник посилався на превентивну мету позову (для попередження випадків укладення подібних договорів керівниками філій з перевищенням їх повноважень) та стверджував, що оскільки на теперішній час спірні договори є дійсними, то керівник філії Путивльський райавтодор може підписати додаткові угоди до них і надалі отримувати товар за даними договорами.

Стосовно вказаних тверджень колегія суддів зазначає, що, як було встановлено вище, у спірних договорах сторонами визначено строк їх дії до 31.12.2012, до 31.12.2013, до 31.12.2015 та до 31.12.2016 відповідно. Як вбачається зі змісту договорів, положення щодо їх дії до повного виконання сторонами своїх зобовязань стосується виключно оплати за вже отриманий покупцем товар (оскільки обовязку ФОП ОСОБА_1 поставити товар на певну суму договорами не передбачено). Тому твердження представника позивача про можливість здійснення подальших поставок за цими договорами колегія суддів вважає безпідставними і такими, що ґрунтуються на припущеннях. Щодо превентивної мети позову в даній справі, суд апеляційної інстанції зазначає, що, за твердженнями самого позивача, керівника філії Путивльський райавтодор притягнуто до дисциплінарної відповідальності у звязку з порушеннями порядку ведення договірної роботи. Позивач також не позбавлений права запровадити інші обмеження та вжити заходів контролю щодо діяльності філій, внести до ЄДР відомості про наявність обмеження повноважень начальників філій при укладенні договорів тощо.

Тобто, на думку колегії суддів, відповідні обставини, так само як і посилання представника позивача на відсутність у внутрішніх нормативних документах ДП "Сумський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" чітко визначеного порядку контролю за діяльністю всіх його підрозділів, не стосуються прав та обовязків позивача і відповідача як учасників господарських правовідносин, а повязані виключно з необхідністю вдосконалення внутрішньої організації роботи ДП "Сумський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" - зокрема, щодо здійснення даним підприємством належного контролю за діяльністю філії Путивльський райавтодор, як це передбачено п.5.8 ОСОБА_4 про філію і тому не можуть бути покладені в обґрунтування позовних вимог про визнання спірних договорів недійсними.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду, викладений в оскаржуваному рішенні, про те, що у задоволенні позову має бути відмовлено, оскільки позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження того факту, що відповідач знав чи за всіма обставинами не міг не знати про обмеження повноважень начальника філії на укладання оспорюваних договорів в розумінні ст. 92 ЦК України, при цьому обґрунтовані підстави для висновку, що участь відповідача в укладенні договорів була формальною, спрямованою на протиправне позбавлення позивача грошових коштів, відсутні.

Вказаного висновку в ході апеляційного провадження позивачем не було спростовано.

За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обовязковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Сумський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 28.02.2018 у справі №920/1175/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.06.18

Головуючий суддя Шевель О. В.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Фоміна В. О.