ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 917/2118/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т.Б. - головуючого, Пількова К.М., Чумака Ю.Я.,

здійснивши розгляд у письмовому провадженні касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна"

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.02.2018 (судді: Сіверін В.І., Терещенко О.І., Слободін М.М.) і рішення Господарського суду Полтавської області від 30.11.2017 (суддя Киричук О.А.) у справі № 917/2118/16

за позовом Заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Карлівської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна"

про стягнення 353 071,70 грн,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року Заступник керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Карлівської міської ради звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ "Україна") про стягнення 353 071,70 грн заборгованості за договором від 12.06.2013 на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки (далі - договір від 12.06.2013), обґрунтовуючи позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем умов договору щодо сплати відповідних платежів, внаслідок чого утворилася заборгованість, яку прокурор просив стягнути на підставі статей 193, 202, 207 Господарського кодексу України, статей 10, 18, 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" і статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 02.02.2017 провадження у справі зупинялося до вирішення пов'язаної справи № 917/109/17 і було поновлено згідно з ухвалою від 01.11.2017.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 30.11.2017, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 15.02.2018, позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ "Україна" на користь Карлівської міської ради заборгованість за договором від 12.06.2013 у сумі 353 071,70 грн з огляду на доведеність та обґрунтованість позовних вимог.

Не погоджуючись із судовими рішеннями, ТОВ "Україна" у касаційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 30.11.2017 і постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.02.2018 та залишити позов прокурора без розгляду вважаючи помилковим висновок судів про доведеність прокурором наявності підстав для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Карлівської міської ради. Скаржник вважає, що самого лише посилання прокурора на неналежне здійснення уповноваженим органом своїх повноважень не достатньо для представництва, натомість доказів, передбачених статтями 32- 34 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017, яка діяла на час звернення із позовом), зокрема доказів внесення відомостей щодо службової недбалості посадових осіб до Єдиного державного досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України, вироку суду щодо посадових осіб Карлівської міської ради, накладення дисциплінарних стягнень за неналежне виконання чи невиконання службових обов'язків, прокурором не надано, а отже не доведено і підстав для представництва. На думку ТОВ "Україна", суд помилково порушив провадження у справі, що свідчить про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Прокурор у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін, наголошуючи, що підставою для представництва є несплата ТОВ "Україна" коштів до місцевого бюджету, яка спричиняє шкоду економічним інтересам місцевої громади і призводить до порушення прав громадян міста, які захищає і гарантує держава. При цьому положення чинного процесуального законодавства і Закону України "Про прокуратуру" передбачають обов'язок прокурора попередньо, до звернення до суду, повідомити про це суб'єкта владних повноважень, що було зроблено у цьому випадку, а Карлівська міська рада підтримала таке звернення. Отже, доводи скаржника є безпідставними.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржені у справі судові рішення, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та заперечення на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як убачається із матеріалів справи та установлено судами, 12.06.2013 між Карлівською міською радою і ТОВ "Україна" укладено договір, за змістом пункту 2.1 якого його предметом є пайова участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки ТОВ "Україна", яке здійснило будівництво об'єкта містобудування: будівництво цеху з виробництва м'ясних продуктів по вул. Великотирнівській, 123, у м. Карлівці Полтавської області, загальною кошторисною вартістю 7 161 434,00 грн.

Згідно з пунктом 3.1 договору від 12.06.2013 розмір пайової участі у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки становить 5 % від загальної кошторисної вартості об'єкта містобудування у сумі 7 161 434,00 грн, тобто 358 071,70 грн.

Відповідно до пункту 4.1 цього договору пайовий внесок сплачується у грошовій формі рівними частинами протягом 6 місяців на бюджетний рахунок цільового спеціального фонду міського бюджету м. Карлівки - одержувач: Карлівське УК/м. Карлівка/50110000, р/р 0147, банк ГУДКСУ в Полтавській області, МФО 831019, .

Згідно з пунктом 5.1 договору від 12.06.2013 сторони домовилися відповідно до рішення виконавчого комітету Карлівської міської ради від 12.06.2013 "Про укладення договорів пайової участі з замовниками будівництва обєктів містобудування у розвитку інфрастуктури м. Карлівка", що перерахування коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста ТОВ "Україна" має здійснювати рівними частинами щомісячно до 12 числа протягом шести місяців згідно з графіком сплати пайового внеску від 12.06.2013.

Графіком сплати пайового внеску від 12.06.2013, який є невід'ємною частиною договору, визначено суму сплати за перший місяць -59 676,70 грн, за п'ять місяців - по 59 679,00 грн. Дата останньої сплати - 12.12.2013.

Згідно з пунктом 6.1 договору від 12.06.2013 він набирає чинності з моменту його підписання.

Рішенням Карлівської міської ради від 27.06.2013 затверджено договір пайової участі в розвитку інфраструктури м. Карлівки, укладений із ТОВ "Україна" на сплату у шестимісячний термін пайового внеску в сумі 358 071,70 грн.

Разом із тим, як убачається із матеріалів справи, між Карлівською міською радою і ТОВ "Україна" укладено додаткову угоду від 10.01.2014 до договору від 12.06.2013, згідно з якою сторони внесли зміни, зокрема до пункту 4.1 цього договору та передбачили, що ТОВ "Україна" пайовий внесок сплачує у формі створення соціально важливої інфраструктури міста власними силами ТОВ "Україна" з ремонту доріг по провулку Комсомольському, вулиці Матросова, вулиці Поповича, вулиці Гурамішвілі орієнтовною вартістю 358 071,70 грн.

Однак рішенням Господарського суду Полтавської області від 03.04.2017, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26.06.2017, визнано недійсною додаткову угоду від 10.01.2014 до договору від 12.06.2013, укладену між Карлівською міською радою і ТОВ "Україна".

Підставою для звернення прокурора в інтересах держави в особі Карлівської міської ради до суду з позовом про стягнення з ТОВ "Україна" 353 071,70 грн визначено неналежне виконання товариством договору від 12.06.2013 щодо повної сплати грошових коштів, оскільки відповідач на виконання умов договору сплатив 5 000,00 грн, отже заборгованість становить 353 071,70 грн.

За змістом частини 1 статті 173, частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, зокрема безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та правочинів.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначено Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", що спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

За змістом статті 2 зазначеного Закону планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, будівництво об'єктів.

Згідно зі статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною 4 цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати: 1) 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для нежитлових будівель та споруд; 2) 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для житлових будинків

Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об'єкта, з техніко-економічними показниками.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором

Кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

Отже, статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено обов'язок замовника будівництва брати пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який реалізується шляхом укладення відповідного договору в порядку, визначеному Законом і деталізованому актом органу місцевого самоврядування.

Зі змісту цієї норми убачається, що на замовника, який має намір здійснювати будівництво у відповідному населеному пункті, покладено зобов'язання взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом перерахування замовником до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури на підставі договору про пайову участь між замовником та органом місцевого самоврядування, укладення якого є обов'язковим (постанова Верховного Суду України від 20.05.2015 у справі № 911/3912/13).

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ураховуючи положення чинного законодавства та установлені судами обставини щодо невиконання ТОВ "Україна" зобов'язань за договором від 12.06.2013 на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки, колегія суддів вважає правомірним висновок про наявність правових підстав для стягнення з ТОВ "Україна" заборгованості у сумі 353 071,70 грн.

При цьому у матеріалах справи немає доказів, а ТОВ "Україна" не наведено аргументів у спростування наявності підстав для сплати передбачених договором грошових коштів.

Водночас ТОВ "Україна" скаржиться на неподання прокурором доказів наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Карлівської міської ради у цьому випадку, оскільки, як зазначено скаржником, прокурор не надав доказів про внесення відомостей щодо службової недбалості посадових осіб Карлівської міської ради до Єдиного державного досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України, вироку суду щодо посадових осіб Карлівської міської ради, накладення дисциплінарних стягнень за неналежне виконання чи невиконання цими особами службових обов'язків, а отже не довів підстав для представництва.

Відповідно до пункту 3 статті 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За змістом частини 1 статті 29 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017, яка діяла на час звернення прокурора до суду) прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. З метою вступу у справу прокурор може подати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд рішення Верховним Судом України про перегляд рішення за нововиявленими обставинами або повідомити суд і взяти участь у розгляді справи, порушеної за позовом інших осіб. При цьому прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами 2 або 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви (заяви, скарги) у порядку, встановленому статтею 63 цього Кодексу.

Згідно з частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень (частина 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Судами попередніх інстанцій з урахуванням положень чинного законодавства, зокрема Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", установлено, що орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Карлівська міська рада, яка не вживала належних заходів, тобто неналежно виконувала покладені на неї обов'язки, що стало підставою для звернення до суду прокурора у порядку, зокрема, статті 23 Закону України "Про прокуратуру". При цьому суди з'ясували, що прокурор попередньо повідомив Карлівську міську раду про здійснення представництва в суді та обґрунтував під час звернення до суду спричиненням шкоди економічним інтересам місцевої громади і порушенням прав громадян міста, які захищає і гарантує держава, несплатою ТОВ "Україна" грошових коштів на виконання договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки.

Отже, аргументи, викладені ТОВ "Україна" у касаційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки вони суперечать дійсним обставинам справи та положеннями чинного законодавства, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій, фактично зводяться до незгоди із судовими рішеннями.

Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 15.12.2017, що діяла на час здійснення апеляційного і касаційного провадження), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведені приписи законодавства та обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів зазначає, що оскаржені у справі судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для їх скасування немає.

Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.02.2018 і рішення Господарського суду Полтавської області від 30.11.2017 у справі № 917/2118/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т.Б. Дроботова

Судді К.М. Пільков

Ю.Я. Чумак