РІШЕННЯ

11 червня 2018 року

м. Тернопіль

Справа № 921/102/18

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Охотницької Н.В.

за участі секретаря судового засідання Ранецької Л.А.

розглянув справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Пак", вул. Грушевського, 37, м. Жидачів, Жидачівський район, Львівська область, 81700,

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро", вул. Текстильна, 40 а, м. Тернопіль, 46010,

про, із урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, стягнення заборгованості в сумі 29 777,06 грн

за участі представників сторін:

позивача: не прибув;

відповідача: не прибув.

В порядку ст. ст. 8, 222 Господарського процесуального кодексу України, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснюється.

Встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Альянс Пак" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро" про стягнення заборгованості в сумі 30 777,06 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманого ним на підставі видаткової накладної №51 від 20.11.2017 товару (гофроящики), внаслідок чого в останнього виникла заборгованість сумі 30 777, 06 грн.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 10 квітня 2018 року позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Пак" №3 від 01.03.2018 (вх. №116 від 26.03.2018) прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

17 квітня 2018 року через канцелярію Господарського суду Тернопільської області від товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро" надійшла заява №31 від 17.04.2018 (вх.№9627) з запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Дана заява мотивована тим, що підставою заявлених позовних вимог ТОВ "Альянс Пак" про стягнення заборгованості та виникнення грошового зобов’язання строк якого настав, позивач посилається на видаткову накладну №51 від 20.11.2017, однак така видаткова накладна не відповідає вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки зі сторони покупця не встановлено особи, яка брала участь у господарській операції. Крім того, вважає, що так як в накладній зазначено договір №30/10 від 30.10.2017, то поставка товару відбулася на підставі даного договору, однак останній позивачем не долучено до матеріалів справи. Також ТОВ "Альваро" посилається на п.2 ст. 530 Цивільного кодексу України, яким визначено, що коли строк (термін) виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. А тому, ТОВ "Альваро" просить дану справу розглядати за правилами загального позовного провадження та змінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 26 квітня 2018 року заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро" про розгляд справи у порядку загального позовного провадження залишено без задоволення та призначено справу до розгляду в судовому засідання на 18 травня 2018 року.

Також, 02.05.2018 на адресу суду від ТОВ "Альянс Пак" надійшли письмові заперечення від 23.04.2018 № 11 на заяву відповідача від 17.04.2018 №31 (вх.№9627), відповідно до яких позивач вказує на те, що відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", перебіг строку виконання боржником, в даному випадку відповідачем, свого грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу (у співвідношенні з частиною другою статті 530 ЦК України), починається із моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій йдеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

Крім того, у своїх письмових запереченнях позивач зазначає, що товаросупровідним документом у спірній поставці є товарно – транспортна накладна № Р51 від 20.11.2017, яка засвідчує факт поставки товару та прийняття його відповідачем. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

11.05.2018 через канцелярію Господарського суду Тернопільської області від товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро" надійшов відзив на позов № 39 від 10.05.2018, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову в повному обсязі та зазначає, окрім іншого, що позивачем не надано доказів про фактичну передачу товару відповідачеві (довіреності, товаротранспортні документи та інше). Також, ТОВ "Альваро" вказує на те, що згідно видаткової накладної № 51 від 20.11.2017, поставка товару відбувалась на підставі договору № 30/10 від 30.10.2017, однак копію останнього позивач не долучив до матеріалів справи.

18.05.2018 на адресу Господарського суду Тернопільської області від ТОВ "Альянс Пак" надійшло клопотання № б/н від 18.05.2018 (вх.№ 11209) про зменшення позовних вимог у справі № 921/102/18, відповідно до якої, позивач, керуючись ст. 46 ГПК України, у зв'язку зі сплатою відповідачем 1 000,00 грн, зменшує суму основного боргу до 29 777,06 грн.

Враховуючи, що подане ТОВ "Альянс Пак" клопотання № б/н від 18.05.2018 (вх.№ 11209) про зменшення позовних вимог у справі № 921/102/18 відповідає приписам ст. 46 ГПК України, суд, згідно ухвали від 18.05.2018, прийняв його до розгляду.

22.05.2018 ТОВ "Альянс Пак" подано відповідь на відзив №39 від 10.05.2018 (вх.№ 11357 від 22.05.2018), у якій позивач зазначає, що проект договору поставки № 30/10 від 30.10.2017, у порядку ч.2 ст.181 ГК України, був відправлений на електронну адресу відповідача, однак відповідачем не підписано запропонований проект договору та не повернуто один примірник договору позивачу, як і не виготовлено протоколу розбіжностей до запропонованого проекту договору. В той же час, у діловодстві ТОВ "Альянс Пак" запроваджено, що у разі відправлення проекту договору контрагентові, реквізити цього договору заносяться до бухгалтерської аналітичної програми 1С. Відвантаження товару відбулося 20.11.2017, тобто на двадцятий день від дати виготовлення проекту договору та надіслання його відповідачу, і на той момент позивачу ще не було відомо чи будуть прийняті його умови відповідачем.

Також, ухвалою суду від 18.05.2018 розгляд справи відкладено на 31.05.2018, а ухвалою суду від 25.05.2018, у зв'язку з перебуванням судді Охотницької Н.В. 31.05.2018 у відрядженні, суд визнав за необхідне розгляд даної справи призначити на іншу дату, а саме: на 11 червня 2018 о 10:00 год.

У судове засідання 11.06.18 представники позивача та відповідача не з’явилися, хоча про місце, дату та час слухання справи сторони були повідомленні належним чином.

При цьому, судом не встановлено обставин, що неявка у судове засідання 11.06.18 представників сторін перешкоджає вирішенню спору, оскільки судом приймається до уваги, що явка представників сторін у дане засідання обов'язковою не визнавалась.

Клопотань про відкладення судового засідання не надходило та перед судом не доведено обставин, які б перешкоджали розгляду спору у даному судовому засіданні.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

З огляду на наведене, суд вирішує спір по суті за наявними матеріалами на підставі ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши норми чинного законодавства, оцінивши подані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно із ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається із матеріалів справи, між товариством з обмеженою відповідальністю "Альянс Пак" та товариством з обмеженою відповідальністю "Альваро" було досягнуто усної домовленості про поставку гофроящика (далі – товар).

Позивачем виконано зобов'язання з поставки товару, що підтверджується видатковою накладною № 51 від 20.11.2017, відповідно до якої відповідач отримав гофроящик на суму 40 777,06 грн. Факт отримання ТОВ "Альваро" товару підтверджується також товарно – транспортною накладною № Р51 від 20.11.2017.

В свою чергу відповідачем частково оплачено вартість продукції, а саме: на суму 11 000,00 грн, що підтверджується банківськими виписками по рахунках позивача, копії яких долучено до матеріалів даної справи.

Отже, на момент розгляду даної справи, заборгованість відповідача перед позивачем становить 29 777,06 грн.

Відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі зазначеної домовленості по поставці спірної продукції, є господарськими зобов'язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України, з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст.181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Таким чином, між сторонами, у спрощений спосіб (шляхом прийняття до виконання та складання видаткової накладної), укладено договір поставки товару.

Приписами статті 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Згідно п. 1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" N 14 від 17.12.2013 та п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується. Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові від 28.02.2012 № 5002-8/481-2011.

При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 21.04.2011 № 9/252-10.

Таким чином, відповідач зобов'язаний сплатити вартість отриманого товару з моменту його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Всупереч викладеному, відповідач порушив свої зобов'язання в частині повної та своєчасної оплати вартості отриманого товару, у зв'язку із чим у останнього утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 29 777,06 грн.

На час розгляду спору відповідач не надав господарському суду доказів добровільної сплати спірної суми заборгованості, обставин, наведених позивачем в обґрунтування позовних вимог, не спростував.

Разом з тим, відповідно до відзиву на позовну заяву № 39 від 10.05.2018 (вх.№ 10923 від 11.05.2018) ТОВ "Альваро" заперечує наявність заборгованості перед позивачем, посилаючись, окрім іншого на те, що видаткова накладна №51 від 20.11.2017, не відповідає вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки зі сторони покупця не встановлено особи, яка брала участь у господарській операції.

Однак, суд не погоджується із такими твердженнями відповідача, з огляду на наступне.

Згідно ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ – це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за № 168/70, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов'язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Зі змісту видаткової накладної №51 від 20.11.2017 вбачається, що поставлений позивачем товар був прийнятий представником ТОВ "Альваро", про що свідчить підпис на накладній, завірений печаткою відповідача.

При цьому, слід зазначити, що вимоги наведених норм чинного законодавства щодо правильності оформлення первинних документів, передбачають наявність в документах такого реквізиту, як "інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції" лише альтернативно такому обов'язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, як уже зазначалось вище, на видатковій накладній №51 від 20.11.2017 наявний відтиск печатки підприємства відповідача.

У зв'язку з цим слід взяти до уваги, що відповідно до п. 64 Постанови Кабінету Міністрів України № 1893 від 27.11.1998 "Про затвердження Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію", яка є обов’язковою для усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, порядок обліку, зберігання і використання печаток, штампів і бланків суворої звітності визначається відповідними відомчими інструкціями. Контроль за їх виготовленням, зберіганням та використанням покладається на канцелярії організацій та осіб, відповідальних за діловодство. Згідно п. 65 зазначеної постанови, особи, які персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій. Виходячи з вищезазначеного, особи які мають право зберігати та використовувати печатки підприємства призначаються наказом керівника організації та несуть персональну відповідальність за неналежне зберігання та використання печатки.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не надав заперечень проти автентичності відтиску печатки, здійсненого на видатковій накладній №51 від 20.11.2017, а матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначеної печатки, її підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі ТОВ "Альваро".

Крім того, відповідно до ст. 2 ГК України, учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження та основі відносин власності.

Згідно зі ст. 62 ГК України, підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органами місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом.

Таким чином, відтиск печатки підприємства, наявний зокрема на первинних документах, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції (у даному випадку - прийнятті товару).

При цьому, слід також зазначити, що відсутність на видатковій накладній № 51 від 20.11.2017 такого реквізиту, як "інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції" при наявності особистого підпису особи, яка здійснила приймання поставленого позивачем товару, завіреного печаткою ТОВ "Альваро", не спростовує сам факт прийняття відповідачем товару.

Таким чином, підписання та завірення печаткою покупця видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідають вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Крім того, суд вважає безпідставними заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов № 39 від 10.05.2018 (вх. № 10923 від 11.05.2018), щодо ненадання позивачем доказів про фактичну передачу товару відповідачеві (довіреності, товаротранспортні документи та інше).

Так, відповідно до п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку залежно від характеру операції до первинних документів може бути включено, зокрема, такі додаткові реквізити, як підстава для здійснення операції та дані про документ, що засвідчує особу-одержувача. Тобто наявність зазначених реквізитів в первинних документів не є обов'язковою.

Разом з цим, відповідно до положень Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 99 від 16.05.1996р., згідно яких довіреність на одержання матеріальних цінностей є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей. Тобто довіреність не є документом, що підтверджує факт господарської операції по передачі чи прийняттю товару.

При цьому, слід враховувати, що передача (прийняття) матеріальних цінностей без довіреності є порушенням ведення бухгалтерського обліку і тягне за собою відповідальність, передбачену Кодексом України про адміністративні правопорушення, але не є достатньою обставиною, що заперечує факт передачі/повернення або прийняття товарів.

Відповідно до пункту 8 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 року № 99, довіреність на отримання цінностей видається на строк не більше 10 днів і є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначений перелік та кількість цінностей.

Отже, відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію (Постанова Верховного Суду України від 29.04.2015 у справі № 903/679/14).

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення із ТОВ "Альваро" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Пак" основної заборгованості в сумі 29 777,06 грн.

В силу приписів статті 129 ГПК України, судовий збір, при задоволенні позовних вимог, покладається на відповідача.

Таким чином, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн, враховуючи задоволення позову в повному обсязі, відшкодовуються позивачу за рахунок відповідача, відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 73-75, 86, 123, 129, 231, 233, 232, 236-238, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро" (вул. Текстильна, 40 а, м. Тернопіль, 46010, , р/р 0616 в ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" МФО 338783) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Пак" (вул. Грушевського, 37, м. Жидачів, Жидачівський район, Львівська область, 81700, , р/р603 в ПАТ "Кредобанк", МФО 325365) – 29 777 (двадцять дев'ять тисяч сімсот сімдесят сім) грн 06 коп. основного боргу та 1 762 (оду тисячу сімсот шістдесят дві) грн 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч.1 ст. 241 ГПК України).

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення, в порядку визначеному ст.ст. 256-257 ГПК України, з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено 14.06.2018.

Суддя                                                             Н.В. Охотницька