ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2018 року м. Черкаси справа № 925/1418/17

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі судового засідання Поліщук Ю.В., за участі представників сторін: позивача - адвоката Бодашка О.О., відповідача - Стойка А.Ю. за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Черкаси справу за позовом фізичної особи-підприємця Олексенка Віталія Степановича до Черкаської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Черкаської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - фізична особа-підприємець Олексенко Віталій Степанович, звернувся в господарський суд з позовом до Черкаської міської ради (далі - відповідач) в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення другої сесії Черкаської міської ради від 05.10.2017 року № 2-2361 «Про демонтаж тимчасової споруди по бульв. Шевченка, 474» та відшкодувати понесені судові витрати.

Позов мотивовано тим, що оспорене рішення прийнято відповідачем всупереч нормам ст. 319 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України, Черкаська міська рада при прийняті оскаржуваного рішення про демонтаж тимчасової споруди по бульв. Шевченка, 474 неправомірно керувалася п. 2.30 наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року № 244 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», у рішенні не вказано що саме було порушено позивачем і стало підставною для демонтування належної йому на праві приватної власності тимчасової споруди.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 09.11.2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, по ній порушено провадження у справі № 925/1418/17, справу призначено до судового розгляду.

Відповідач в особі свого представника 09.01.2018 року подав письмовий відзив на позовну заяву (вх. № 439/18, а. с. 28-33) в якому проти позову заперечував в повному обсязі з підстав його необґрунтованості, зокрема, зазначив, що згідно з ст. ст. 116, 124, 134 Земельного кодексу України, у позивача не виникло право користування земельною ділянкою на якій розташований кіоск, отриманий ним згідно договору дарування, позивачем не було укладено та зареєстровано договір оренди цієї земельної ділянки з Черкаською міською радою, що і стало однією з підстав прийняття оскаржуваного рішення. Також, відповідачем оскаржуване рішення було прийнято правомірно та у відповідності до положень ст. ст. 30, 31 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», п. п. 2.30, 2.31 порядку, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України «Про затвердження порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» від 21.10.2011 року № 244.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року N2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року N2147VІІІ, чинної з 15.12.2017 року, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст.12 ГПК України, в редакції Закону України від 03.10.2017р. N2147VІІІ, чинної з 15.12.2017р., загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 09.01.2018 року справу № 925/1418/17 призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі та ухвалою суду від 06.03.2018 року закрито підготовче провадження, справу № 925/1418/17 призначено до судового розгляду по суті.

В засіданнях суду представник позивача позов з підстав, викладених у позовній заяві, підтримав і просив суд задовольнити повністю, представник відповідача позов не визнав і просив суд відмовити у задоволені позовних вимог повністю з підстав, викладених у відзиві на позов.

Згідно з ст.ст. 233, 240 ГПК України, у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд відмовляє у задоволені позову повністю з наступних підстав.

03.03.1999 року виконавчим комітетом Черкаської міської ради, з однієї сторони, та приватним підприємцем Чернявською Наталією Петрівною, з другої сторони, був укладений договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), за умовами п.п. 1.1., 1.2. якого, виконком Черкаської міської ради на підставі рішення від 16.02.1999 року № 118 надав землекористувачу Чернявській Н.П, а остання прийняла в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 22.0 кв. м згідно з планом землекористування, земельна ділянка надавалась на умовах оренди до 16.02.2004 року під розміщення існуючих торгових павільйонів громадського харчування (кафе «Бістро»).

15.07.2008 року фізична особа-підприємець Чернявська Наталія Петрівна, як дарувальник, з однієї сторона, та позивач фізична особа-підприємець Олексенко Віталій Степанович, як обдарований, з іншої сторони, уклали договір дарування (а. с. 8-9), за умовами п. 1.1 якого дарувальник зобов'язався безоплатно передати обдарованому майно у власність, порядок та умови передачі визначаються цим договором. Відповідно до п. п. 1.2 договору, предметом дарування за цим договором є майно, в тому числі, існуючий торговий павільйон громадського харчування по бульв. Шевченка (біля кафе «Хвиля») площею 22 кв. м.

Листом від 14.04.2014 року № 1232-ТС1 «Про визначення відповідності намірів встановити ТС» Управління планування та архітектури Департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради повідомляло ФОП Олексенка В.С. що не заперечувало можливість розміщення ним павільйону в комплексі з зупинкою громадського транспорту по бульв. Шевченка, біля будинку № 490, площею до 30 кв. м. за умови виконання ним викладених у листі вимог, відповідність таких намірів була дійсна 4 місяці з дати надання висновку, протягом яких заявнику необхідно було у відповідності до вимог рішення Черкаської міської ради від 05.04.2012 № 3-753 «Про затвердження схеми розміщення тимчасових споруд та внесення змін до рішень Черкаської міської ради», укласти договір пайової участі в утриманні об'єкту благоустрою міста та оформити паспорт прив'язку тимчасової споруди.

Із поданої позивачем довідки Управління Держгеокадастру у Черкському районі Черкаської області від 15.03.2016 року № 31-28-0.4-2296/15-16 з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) вбачається, що станом на 31.12.2015 року, земельна ділянка за адресою: м. Черкаси, бульв. Шевченка, біля будинку № 490 площею 0,0022 га обліковувалась як така, що не надана у власність чи постійне користування, її землекористувачем значилась приватний підприємець Чернявська Н.П.

Згідно з довідкою Департаменту фінансової політики Черкаської міської ради № 23297-01-25 від 28.12.2017, на запит ПП Чернявської Н.П. повідомлялось, що за наявною інформацією укладений з нею договір від 03.03.1999 № 1448 оренди землі площею 22 кв. м на площі 700-річчя в м. Черкаси закінчився в 2004 році, орендар продовжує сплачувати орендну плату на погоджених у цьому договорі умовах, заборгованість станом на 28.12.2017 року відсутня.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.11.2016 року у справі № 712/8359/16-а частково задоволено позов Олексенка Віталія Степановича до Черкаської міської ради, визнані протиправними та скасовані рішення Черкаської міської ради від 13.05.2016 №№ 2-622, 2-623 «Про відмову гр. Олексенку В.С. у надані дозволу на розроблення документації із землеустрою», у задоволенні позову в частині вимог про визнання права на оренду земельних ділянок під належним позивачу тимчасовими спорудами, - відмовлено.

Рішенням другої сесії від 05.10.2017 року № 2-2361 «Про демонтаж тимчасової споруди по бульв. Шевченка, 474» Черкаська міська рада, враховуючи чисельні звернення та скарги мешканців району площі 700-річчя міста Черкаси щодо функціонування торгового павільйону по бульв. Шевченка, 474, керуючись п. 2.30 наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», на підставі ст.ст. 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішила доручити управлінню інспектування організувати демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди ФОП Олексенка В.С., розміщеної в районі будинку № 474 по бульв. Шевченка, у разі відмови власника тимчасової споруди добровільно демонтувати вказаний об'єкт.

Вимога позивача до відповідача про захист його (позивача) права приватної власності на тимчасову споруду, розташовану за адресою: м. Черкаси, бульв. Шевченка, 474, площею 22,00 кв. м., шляхом визнання протиправним та скасування рішення другої сесії Черкаської міської ради від 05.10.2017 року № 2-2361 «Про демонтаж тимчасової споруди по бульв. Шевечнка, 474» є предметом спору у справі, що розглядається.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1, ч. 2 п.п. 2, 4, 10 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом, зміни і припинення господарських правовідносин, іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами..

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Спірні правовідносини сторін, а відповідно, їх цивільні права та обов'язки, виникли із актів цивільного законодавства і рішення органу місцевого самоврядування, за правовою природою віднесені до зобов'язань найму (оренди) земельної ділянки, загальні положення про найм (оренду) визначені параграфом 1 глави 58, про найм (оренду) земельної ділянки, як окремий вид зобов'язань, параграфом 3 глави 58 ЦК України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобов'язання і договір - розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, главами 19, 20 ГК України. Крім того, спірні правовідносини перебувають у сфері дії Земельного кодексу України, Законів України «Про оренду землі», «Про землеустрій», «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про регулювання містобудівної діяльності», які з урахуванням предмету спору, є спеціальними нормативними актами.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 р. N 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» із наступними змінами і доповненнями:

п. 1. - Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні. Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані. Форми, найменування і порядок прийняття актів державними чи іншими органами (далі - акти) залежать від місця даного органу в системі відповідних органів та його компетенції і регламентуються Конституцією України, відповідними законами України та положенням (статутом) про такий орган;

п. 2 - підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову. Недодержання вимог правових норм, які регулюють порядок прийняття акта, у тому числі стосовно його форми, строків прийняття тощо, може бути підставою для визнання такого акта недійсним лише у тому разі, коли відповідне порушення спричинило прийняття неправильного акта. Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його недійсним, якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

У відповідності до ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

У відповідності до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначений ст. 123 Земельного кодексу України.

Згідно з приписами ч.1 ст. 124 цього Кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. На виконання повноважень, встановлених вказаною нормою закону Міністерством регіонального розвитку, будівництва, та житлово-комунального господарства України наказом від 21.10.2011 № 244затверджено «Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» (далі Порядок), який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 р. за № 1330/20068 та є чинним.

Відповідно до пунктів 2.1., 2.20, 2.21, 2.30 та 2.31 Порядку підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди, встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив'язки, у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив'язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу, розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.

Статтею 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що малі архітектурні форми є елементами благоустрою. Мала архітектурна форма - це оснащення об'єкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать, зокрема, альтанки, павільйони, навіси. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об'єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно зі ст. 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

У свою чергу, під спорудою згідно постанови КМУ від 28.10.2004р. № 1442 «Про затвердження Національного стандарту № 2 Оцінка нерухомого майна розуміється земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій (дамби, тонелі, естакади, мости тощо).

Також поняття споруди визначено Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, відповідно до якого споруда це будівельні системи, пов'язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт.

Відповідно до ч. 4 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. 2 ст. 386 ЦК України, власність зобов'язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Таким чином, торговий павільйон громадського харчування, який знаходиться за адресою: м. Черкаси, бульв. Шевченка, 474 і за захистом права власності на який позивач звернувся в суд, являється тимчасовою спорудою та не є об'єктом нерухомого майна, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності відповідача, встановлений там без дотримання норм ч. 4 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пунктів 2.1., 2.20, 2.21, 2.30 та 2.31 «Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 р. за № 1330/20068.

Перехід права власності на тимчасову споруду, в розумінні норм ст. 377 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі», не породжує наслідків переходу права оренди земельної ділянки, тому на день звернення до суду у позивача відсутнє право користування земельною ділянкою на якій розташована належна йому тимчасова споруда.

Ці обставини суд вважає визначальними для прийняття рішення у справі про відмову у задоволенні позову повністю, інші доводи позивача в обґрунтування позову суд відхиляє через необґрунтованість.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:

учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);

належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);

достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);

достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);

учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);

суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, за наслідками розгляду спору суд надає перевагу запереченням відповідача проти позову та приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними, тому в їх задоволенні відмовляє повністю.

На підставі статті 129 ГПК України понесені судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236-240, 256 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено і підписано 04.06.2018 року.

Суддя В.М. Грачов