КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2018 р. Справа№ 910/21140/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Верховця А.А.

суддів: Пантелієнка В.О.

Остапенка О.М.

За участю секретаря судового засідання Берегової Н.М.

та представників сторін:

від ТОВ "Компанія "Софійський": Ковальова Л.Ф. - довіреність № б/н від 04.03.2018;

від ПО "Українська ліга авторських і суміжних прав": Луценко О.В. - довіреність № 7 від 02.01.2018.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ "СОФІЙСЬКИЙ" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2018

у справі № 910/21140/17 (суддя Балац С.В.)

за позовом Приватної організації "УКРАЇНСЬКА ЛІГА АВТОРСЬКИХ І СУМІЖНИХ ПРАВ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ "СОФІЙСЬКИЙ";

про стягнення 46 137,73 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватна організація "Українська ліга авторських і суміжних прав" звернулася до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Софійський" заборгованість за період з січня 2017 по грудень 2017 у сумі 18 000,00 грн., розмір дострокової сплати роялті у сумі 15 000 грн., штрафу в сумі 12 000 грн., інфляційних втрат у розмірі 888,45 грн. та 3% річних у розмірі 249,28 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором № ТЗ-17/10/2016 від 17.10.2016. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 по справі № 910/21140/17 позов Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" - задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Софійський" на користь Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" основну заборгованість в сумі 18 000 грн.; розмір дострокової сплати роялті в сумі 15 000 грн.; штраф в сумі 12 000 грн.; 3 % річних в сумі 249 грн.; інфляційні втрати в сумі 888,45 грн.; витрати по сплаті судового збору в сумі 1 600 грн.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суду виходив з того, що позовні вимоги Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" є обґрунтованими, оскільки факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений та в той же час не спростований відповідачем.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Софійський" 04.05.2018 (згідно поштового штемпелю на конверті) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № б/н від 03.05.2018, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 у справі № 910/21140/17 і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги викладені в апеляційній скарзі скаржник відмічає, що оскаржуване рішення господарського суду є необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального права (ст.ст. 443, 440 ЦК України, ст. ст. 15, 32, 21-25 Закону України «Про авторське право та суміжні права»).

Мотивуючи доводи апеляційної скарги апелянт стверджує, що позивач повинен довести належність йому авторського права та/або суміжних прав чи права на їх захист, а також факт використання об'єктів даних прав відповідачем.

Разом з тим, відповідач зазначає, що згідно з Додатком № 1 до Договору від 17.10.2017 № ТЗ-17/10/2016 користувач (ТОВ «Компанія «Софійський») здійснювала використання творів за адресою: м. Київ, провулок Рильський, буд. 5. Однак, 25.05.2017 ТОВ «Компанія «Софійський» у примусовому порядку була виселена з вказаного приміщення, що підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 10.04.2017 по справі № 910/73/17, з чого слідує безпідставність стягнення заборгованості за період з січня 2017 по грудень 2017.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Софійський» у справі № 910/21140/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: Верховець А.А. - головуючий суддя, судді: Пантелієнко В.О., Остапенко О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Софійський» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 у справі № 910/21140/17; справу призначено до розгляду на 05.06.2018.

04.06.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярія) від Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого остання просить суд відмовити ТОВ «Компанія «Софійський» у задоволенні апеляційної скарги, рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 у справі № 910/21140/17 залишити в силі.

В судовому засіданні 05.06.2018 представник скаржника вимоги викладені в апеляційній скарзі підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача заперечував проти вимог викладених в апеляційній скарзі, просив суд оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні 05.06.2018, згідно ст. 240 Господарського процесуального кодексу (далі за текстом - ГПК) України, оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального законодавства, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Софійський» не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 17.10.2016 між Приватною організацією "Українська ліга авторських і суміжних прав" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Софійський" (Користувач) укладено договір № ТЗ-17/10/2016, за умовами якого користувач здійснює використання в комерційній діяльності музичних творів шляхом їх публічного виконання, а позивач надає відповідачу на умовах, визначених Договором, право (невиключну ліцензію) на публічне виконання творів. Користувач, в свою чергу, зобов'язується виплатити винагороду (роялті) на поточний рахунок позивача відповідно до умов Договору та закону (п. 3.1 Договору).

Розділом 2 Договору передбачено, що Твори - це перелік музичних творів та каталогів творів, що розміщений на сайті УЛАСП www.ulasp.org. Враховуючи те, що УЛАСП має в управлінні твори, що входять до великих каталогів видавників, то посилання на такий каталог означатиме можливість знайти конкретний твір на сайті відповідного видавника.

Пунктом 3.3 Договору визначено, що відповідач зобов'язується перерахувати на поточний рахунок позивача винагороду (роялті), узгоджену сторонами у відповідних додатках до Договору. Відповідний загальний платіж, що є складовою частиною винагороди (роялті) має перераховуватись не пізніше ніж за п'ять днів до початку місяця, за який він здійснюється.

У відповідності до п. 3.5 Договору, сторони підтверджують сплату винагороди (роялті) шляхом підписання щоквартального Акту про виплату роялті. У разі необхідності підтвердження виплати винагороди (роялті) щомісячно, обов'язок щодо складання відповідного Акту покладається на Користувача.

Відповідно до п. 3.6 Договору, якщо Користувач прострочить платіж стосовно одного місяця на строк більший ніж чотири місяці, то відповідач повинен сплатити позивачу штраф, що складає 100 % від розміру простроченого платежу. Крім цього, в разі зазначеної прострочки позивач набуває право на дострокове отримання винагороди (роялті) за строк в повному обсязі.

У разі невиконання Користувачем умов цього Договору, УЛАСП залишає за собою право звернутися до суду з позовом про примусове стягнення заборгованості, штрафних санкцій, надання звітів, іншої документації зазначеної у цьому Договорі (п. 3.8).

Відповідно до умов пункту 1.1. Додатку № 2 до Договору № ТЗ-17/10/2016 від 17.10.2016 розмір щомісячного платежу має складати 1 500,00 грн. за кожен заклад Користувача, зазначений у відповідних додатках до Договору.

Згідно Додатку № 1 до Договору Користувач здійснює використання Творів у Фітнес Центрі Софійський за адресою: м. Київ, провулок Рильський, буд. 5.

Положеннями пунктів 6.1, 6.2 Договору передбачено, що Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 17.10.2017 року, а в частині невиконаних фінансових зобов'язань, фінансових санкцій та будь-яких інших зобов'язань - до їх повного виконання.

У випадку, якщо жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про припинення дії Договору протягом місяця до настання зазначеної у п. 6.1 дати, дія Договору вважається подовженою на той самий строк і на тих же умовах, і так кожного разу коли протягом місяця до завершення строку дії Договору не буде належного повідомлення про припинення. Належним повідомленням про припинення зі сторони відповідача є лист з доданим до нього актом припинення використання творів, що має бути підписаний уповноваженими представниками сторін. Повідомлення про припинення дії Договору має бути надіслане засобами поштового зв'язку (цінним листом), при цьому належним доказом направлення повідомлення є чек відділу поштового зв'язку із зазначення вказаних в Договорі поштових реквізитів сторін на адресу якої направлено листа, а також опис вкладення з відтиском (печаткою) поштового відділу, який посвідчує відправлення зазначеного повідомлення.

Судова колегія, повторно розглянувши справу в апеляційному порядку, перевіривши законність та обґрунтованість рішення першої інстанції, не вбачає підстав для його скасування з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту укладеного між сторонами договору № ТЗ-17/10/2016 від 17.10.2016 вбачається, що за своєю правовою природою він є ліцензійним договором, який є одним з видів договорів щодо розпорядження майновими правами інтелектуальної власності.

Відповідно до частини першої статті 1109 ЦК України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір (ч. 3 ст. 1109 ЦК України).

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства ( ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається зі Свідоцтва про облік організації колективного управління № 19/2011 від 24.01.2011 (видане Міністерством освіти і науки України Державного департаменту інтелектуальної власності), позивач здійснює управління на колективній основі майновими правами субєктів авторського права і (або) суміжних прав.

У свою чергу, стосовно повноважень організацій колективного управління з надання дозволів на використання об'єктів авторського права (зокрема, музичних творів) необхідно враховувати таке.

Статтею 45 Закону № 3792 передбачено, що суб'єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами особисто, через свого повіреного або через організацію колективного управління.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 48 Закону № 3792 повноваження на колективне управління майновими правами передаються організаціям колективного управління авторами та іншими суб'єктами авторського права і (або) суміжних прав на основі договорів, укладених у письмовій формі; організації колективного управління можуть управляти на території України майновими правами іноземних суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав на основі договорів з аналогічними іноземними організаціями, в тому числі й про взаємне представництво інтересів.

Разом з тим за змістом пункту "в" частини сьомої статті 48 Закону № 3792 наявною є можливість певного управління організацією колективного управління майновими правами й осіб, які не передали організації повноважень відповідно до частини третьої цієї статті.

Згідно з приписами пункту "в" частини першої статті 49 цього Закону до функцій організацій колективного управління належать збір, розподіл і виплата зібраної винагороди за використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав суб'єктам авторського права і (або) суміжних прав, правами яких вони управляють, а також іншим суб'єктам прав відповідно до цього Закону.

Відповідно до приписів частини другої цієї статті суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав, які не передали організаціям колективного управління повноважень на управління своїми правами, в тому числі щодо збирання винагороди, мають право вимагати від організацій колективного управління, які таку винагороду за використання їхніх творів і об'єктів суміжних прав зібрали, виплати цієї винагороди, а також вимагати вилучення своїх творів і об'єктів суміжних прав із дозволів на використання, які надаються організаціями колективного управління шляхом укладання договорів з особами, які використовують ці об'єкти.

Отже, надавши організаціям колективного управління можливість дозволяти використання об'єктів авторського права, які й не перебувають в їх управлінні (але не вилучені з нього в установленому порядку), законодавець врахував специфіку діяльності суб'єктів господарювання, які здійснюють постійне використання великої кількості різноманітних об'єктів авторського права, завчасне визначення переліку яких (із встановленням правовласників та одержанням необхідного дозволу від кожного з них) є надмірно складним або взагалі неможливим (телерадіоорганізації; особи, що здійснюють ретрансляцію телерадіопрограм; власники закладів, де відбувається публічне виконання творів, тощо).

При цьому саме такий підхід, з одного боку, забезпечує дотримання прав суб'єктів авторського права (як щодо дозволу на використання творів, так і стосовно отримання винагороди), а, з іншого - дозволяє суб'єктам господарювання здійснювати використання необмеженого переліку творів (зокрема, музичних) без порушення майнових авторських прав, уклавши відповідний договір з однією організацією колективного управління.

За таких обставин, позивач мав право укладати даний договір, а тому, доводи скаржника про те, що позивач не довів права звернення до суду, а місцевий господарський суд в свою чергу не перевірив дані права є неспроможними у зв'язку з їх необгрунованістю.

Разом з тим, слід звернути увагу скаржника, що доводити належність авторського права та/або суміжних прав чи права на їх захист, а також факт використання об'єктів даних прав відповідачем, позивач повинен при вирішенні спорів, пов'язаних із захистом авторського права і суміжних прав, тоді як, в даному випадку, предметом спору є стягнення заборгованості за договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази та зміст п. 6.2 Договору, вбачається, що Договір № ТЗ-17/10/2016 від 17.10.2016 був пролонгований та залишається чинним.

При цьому, матеріали справи не містять, а відповідачем не надано ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду належних доказів на підтвердження направлення ним позивачу листа з проханням розірвати Договір з 25.05.2017 на підставі припинення господарської діяльності в приміщенні за адресою: м. Київ, провулок Рильський, буд. 5. Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що ТОВ "Компанія "Софійський" було виселене з зазначеного приміщення.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять відповідних повідомлень з боку відповідача про припинення господарської діяльності за адресою зазначеною у Договорі та про дострокове розірвання договору, то скаржник позбавляється права посилатися на такі обставини, як на підставу для звільнення від відповідальності і не звільняється від виконання своїх обов'язків за даним Договором. Крім того, колегія суддів зазначає, що договірні відносини між апелянтом та власником приміщення жодним чином не впливають на виконання зобов'язань за Договором між апелянтом та позивачем.

До того ж, суд звертає увагу скаржника, що згідно п. 5.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності», якщо ліцензійним договором передбачено оплатне використання об'єкта права інтелектуальної власності, ліцензіарові не може бути відмовлено у вимозі про стягнення плати з мотиву невикористання ліцензіатом відповідного об'єкта (якщо договір є чинним).

Як свідчать матеріали справи, відповідач з моменту підписання договору мав право легально здійснювати комерційне використання музичних творів та сплачувати за таке використання відповідну винагороду. Проте, здійснив сплату лише за жовтень, листопад та грудень 2016 року, доказів сплати винагороди за подальше користування музичними творами останнім не надано, у зв'язку із чим виникла заборгованість перед позивачем за період з січня 2017 по грудень 2017 у розмірі 18 000 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Також позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача розміру дострокової сплати роялті в сумі 15 000,00 грн. та штрафу в розмірі 12 000,00 грн., сплата яких передбачена у п. 3.6 Договору, а також відповідальності на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України шляхом стягнення 3 % річних в сумі 249,28 грн. та інфляційних втрат в сумі 888,45 грн.

Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок даних сум, здійснений позивачем, виходячи при цьому з заявленого періоду, в який відповідач є таким, що прострочив та встановлено, що він є арифметично вірним, відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, а тому дані вимоги позову підлягають задоволенню, з огляду на нижче наведене.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Враховуючи, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований, Господарський суд міста Києва дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача дострокової сплати роялті в сумі 15 000,00 грн. та штрафу в розмірі 12 000,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 249,28 грн. та інфляційних втрат у сумі 888,45 грн, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки відповідач не виконав своє грошове зобов'язання у строк, встановлений Договором, заявлені позивачем позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 249,28 грн. та інфляційних втрат в сумі 888,45 грн. також є обґрунтованими та правомірно задоволені місцевим судом.

За наведеного, колегія суду вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, який в свою чергу опротестовує апелянт, відповідає загальним вимогам процесуального права, передбачених статтями 73-79, 86, 236, 238 ГПК України, якими визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що в свою чергу повною мірою співвідноситься із забезпеченням права особи на справедливий суд, яке передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що включає зокрема і право на обґрунтоване рішення. Оскільки лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи викладене в постанові, судова колегія Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом при винесенні оскаржуваного рішення було повністю з'ясовано всі обставини справи. Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 судовою колегією не встановлено.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків місцевого господарського суду не спростовують, а тому не вбачається підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Софійський".

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 275, 276, 282, 283 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Софійський" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 у справі № 910/21140/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 у справі № 910/21140/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/21140/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07.06.2018

Головуючий суддя А.А. Верховець

Судді В.О. Пантелієнко

О.М. Остапенко