ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 915/827/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т.Б. - головуючого, Краснова Є.В., Чумака Ю.Я.,

здійснивши перегляд у порядку письмового провадження постанови Одеського апеляційного господарського суду від 29.11.2017 (судді: Лашин В.В., Величко Т.А., Жеков В.І.) та рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2017 (суддя Смородінова О.Г.)

за касаційною скаргою Приватного підприємства "Євротранс-Юг" у справі № 915/827/17

за позовом Приватного підприємства "Євротранс-Юг"

до Управління соціального захисту населення Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області

про стягнення 144 500,45 грн,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року Приватне підприємство "Євротранс-Юг" (далі - ПП "Євротранс-Юг") звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Управління соціального захисту населення Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області (далі - Управління соцзахисту населення) про стягнення 144 500,45 грн компенсації за надані послуги з перевезення пільгової категорії населення у приміському автомобільному транспорті за 2015 рік на підставі статей 96, 525, 526, 530, 617, 627 Цивільного кодексу України, статей 179, 193 Господарського кодексу України, статей 48, 89, 102 Бюджетного кодексу України, статті 37 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за угодою від 12.01.2015 № 7/42 (далі - угода від 12.01.2015) щодо компенсації витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян автотранспортом на приміських маршрутах.

Управління соцзахисту населення не визнало позовних вимог, у запереченнях на позов просило відмовити у його задоволенні, посилаючись, зокрема, на ненадходження із державного бюджету до місцевого бюджету субвенцій на відшкодування спірних витрат.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2017 у позові відмовлено.

Мотивуючи судове рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про недоведеність розміру заявленої до стягнення спірної суми витрат.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 29.11.2017 рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2017 залишено без змін.

Апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність заборгованості у відповідача перед позивачем, проте зазначив, що за умовами укладеної між сторонами угоди від 12.01.2015 відповідач відшкодовує витрати ПП "Євротранс-Юг" лише в межах затверджених річних лімітів у міру надходження субвенцій із державного бюджету за фактично перевезених пільговиків району пропорційно заборгованості всіх підприємств та організацій, що надають послуги з перевезення. Крім того, як зазначив апеляційний господарський суд, Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" субвенцій із державного бюджету місцевим бюджетам на надання передбачених законодавством пільг і компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян не передбачено.

Не погоджуючись із висновками господарських судів попередніх інстанцій, ПП "Євротранс-Юг" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного господарського суду від 29.11.2017 рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2017 і прийняти нове рішення про задоволення позову.

Підставами для скасування оскаржених судових рішень скаржник вважає порушення норм матеріального і процесуального права, посилаючись на законодавчо визначений обов'язок відповідача як розпорядника коштів бюджетного фінансування спірних соціальних пільг відшкодувати позивачеві витрати, понесені внаслідок надання позивачем послуг із перевезення пільгової категорії населення у приміському автомобільному транспорті, у сумі, заявленій до стягнення. Він акцентує, що відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язань.

Від Управління соцзахисту населення надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач просить ухвалені у справі судові рішення залишити без змін як законні і обґрунтовані, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які б підпадали під дію підпунктів а-г пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

У відповіді на відзив ПП "Євротранс-Юг" наголошувало на наявності правових підстав для розгляду касаційної скарги, вважаючи, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Переглянувши постанову і рішення у справі, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Викладені у касаційній скарзі аргументи скаржника є підставою для скасування оскаржуваних у справі судових рішень і передачі справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, оскільки судові рішення у справі ухвалено без дотримання норм матеріального і процесуального права.

Водночас слід визнати непереконливими аргументи, наведені у відзиві відповідача на касаційну скаргу, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Колегія суддів зазначає, що судові рішення у справі ухвалено без дотримання норм матеріального і процесуального права, тому вони підлягають скасуванню, з передачею справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Господарські суди установили та підтверджено матеріалами справи, що 12.01.2015 між ПП "Євротранс-Юг" - перевізником та Управлінням соцзахисту населення - управлінням укладено угоду № 7/42, предметом якої є відносини перевізника та управління із відшкодування втрат від перевезень пільгової категорії населення транспортом на міжобласних маршрутах (Первомайськ-Новосілка) до пункту призначення у межах затверджених річних лімітів по мірі надходження субвенції з державного бюджету, згідно з наданими перевізником звітами про фактично виконані роботи.

За змістом пункту 2.2.1 управління зобов'язано відшкодовувати перевізнику збитки за перевезення пільгових категорій громадян автобусами міжобласних маршрутів відповідно до пункту 3 цієї угоди. Перелік пільгових категорій громадян, які мають право на пільговий безкоштовний проїзд, наведено у додатку № 1 та додатку № 2 до угоди.

Перевізник зобов'язаний забезпечувати дотримання законодавчих та інших нормативно-правових актів із питань перевезення пільгових категорій пасажирів (пункт 2.3.1 угоди).

Згідно з пунктом 3.2 угоди перевізник зобов'язаний щомісяця, до 20 числа, надавати управлінню розрахунки витрат на відшкодування збитків, пов'язаних із перевезенням пільгових категорій населення (додаток № 3) та форму 2-пільга (додаток № 4).

У межах затверджених річних лімітів управління упродовж 10 днів у міру надходження субвенцій з державного бюджету перераховує перевізникові, згідно з наданими ним звітами суму коштів за фактично перевезених пільговиків району пропорційно заборгованості всіх підприємств та організацій, що надають послуги з перевезення (пункт 3.5).

За змістом пункту 6.1 угоди від 12.01.2015 сторони домовилися, що ця угода вступає у дію з моменту підписання і діє до 31.05.2015.

За даними акта звірки розрахунків за надані населенню послуги, складеного між Управлінням соцзахисту населення та ПП "Євротранс-Юг" і підписаного сторонами, станом на 01.01.2016 заборгованість відповідача перед позивачем становить 144 500,45 грн.

Як убачається із матеріалів справи та установлено господарськими судами попередніх інстанцій, предметом даного судового розгляду є вимога ПП "Євротранс-Юг" до Управління соцзахисту населення про стягнення 144 500,45 грн компенсації за надані послуги з перевезення пільгової категорії населення у приміському автомобільному транспорті за 2015 рік.

Відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про автомобільний транспорт" цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах (частина 1 статті 29 зазначеного Закону).

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 37 Закону України "Про автомобільний транспорт" пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

За змістом частини 2 статті 29 цього Закону органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини 1 статті 89 цього Кодексу (державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За змістом частини 5 статті 102 Бюджетного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг здійснюються, зокрема, компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

На виконання вимог статті 102 Бюджетного кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Суд апеляційної інстанції установив, що у цьому випадку головним розпорядником коштів є Управління соцзахисту населення.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 1, 2 статті 509, частинами 3, 4 статті 11 цього Кодексу зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Позивач є суб'єктом господарювання, який надає послуги з перевезення пасажирів, метою діяльності позивача як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку відповідно до частини 2 статті 3 Господарського кодексу України.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

З огляду на наведені норми законодавства у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг перевезення, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у відповідача як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, - цивільний обов'язок здійснити із позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина 1 статті 167 Цивільного кодексу України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 Цивільного кодексу України).

Отже, відповідач зобов'язаний здійснити розрахунки із позивачем щодо спірних послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а відсутність бюджетних призначень на ці видатки не є підставою для звільнення відповідача від виконання встановленого чинним законодавством зобов'язання.

Колегія суддів зауважує, що право позивача на отримання компенсації вартості послуг перевезення приміським автомобільним транспортом, наданих пасажирам - пільговим категоріям громадян, підлягає захисту, незважаючи на те, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" видатків на ці потреби не було передбачено (чим, зокрема, обґрунтував свою відмову у задоволенні позову суд апеляційної інстанції), оскільки фінансові зобов'язання держави виникли не із зазначеного Закону, а із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також із нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з виконавцями послуг, зокрема послуг із перевезення таких категорій громадян, що також помилково не було враховано судом апеляційної інстанції при ухваленні постанови у справі.

Водночас суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України та статтею 617 Цивільного кодексу України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо у залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України наголосив, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом із тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ (справа "Кечко проти України", заява № 63134/00) держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення ЄСПЛ). У пункті 26 цього рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

У рішеннях ЄСПЛ від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 905/2358/16 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справах № 911/4249/16, № 906/621/17.

Проте здійснюючи апеляційний перегляд справи, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув; оцінки спірним правовідносинам у контексті наведених положень не надав, що унеможливлює висновок про законність та обґрунтованість ухваленої у справі постанови.

Водночас не відповідає вимогам процесуального закону щодо законності та обґрунтованості судового рішення і ухвалене у справі рішення місцевого господарського суду, яке також постановлено без урахування наведених положень законодавства та аргументовано лише посиланням на недоведеність позову.

Отже, для повного та об'єктивного розгляду справи судам необхідно урахувати викладене, достеменно дослідити підстави, з яких виникла заборгованість, що є предметом спору у справі; надати належну оцінку та перевірити розрахунок спірної суми витрат за надані послуги з перевезення пільгової категорії населення у приміському автомобільному транспорті за заявлений позивачем період, з огляду на зібрані у справі докази (у тому числі, розрахунки витрат, пов'язаних із перевезенням пасажирів пільгової категорії у спірному періоді, форми 2-пільга "Витрати на відшкодування збитків, пов'язаних з перевезенням пільгової категорії пасажирів автомобільним транспортом", акт звірки розрахунків між сторонами у справі тощо), а тому встановити наявність чи відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи із його предмета і підстав.

З огляду на зазначене висновки господарських судів обох інстанцій про необґрунтованість позову слід визнати передчасними.

Загальними вимогами процесуального права, наведеними у статтях 43, 82, 84, 99, 101, 105 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній до 15.12.2017, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

За змістом статті 236 Господарського процесуального кодексу України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Разом із тим згідно зі статтею 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд, зокрема, не дослідив зібрані у справі докази.

Ураховуючи наведене, ухвалені у справі судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, у зв'язку з чим вони підлягають скасуванню, а касаційна скарга - частковому задоволенню.

Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 2 частини 1 статті 308, статтями 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Приватного підприємства "Євротранс-Юг" задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 29.11.2017 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2017 у справі № 915/827/17 скасувати, справу передати на новий розгляд до Господарського суду Миколаївської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Дроботова

Судді: Є.В. Краснов

Ю.Я. Чумак