РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.05.2018Справа № 910/2308/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Білоцерківська теплоелектроцентраль»

до Національного банку України та Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

про визнання іпотечного договору недійсним.

Представники учасників справи:

від позивача: Довбиш С.П, за довіреністю №120/04 від 16.01.2018;

від відповідача - 1: Перетятько С.М., за довіреністю № 17-0014/19783 від 06.04.2018;

від відповідача - 2: Горобець Р.В., за довіреністю б/н від 02.01.2018.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Білоцерківська теплоелектроцентраль» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Національного банку України та Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання іпотечного договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Іпотечний Договір від 17.06.2015 укладений із порушенням вимог ст. 5 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 180 ГК України, ч. 1 ст. 575 ЦК України, що свідчить про його недійсність на підставі п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» та ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.03.2018.

22.03.2018 представником відповідача - 1 подано клопотання про застосування наслідків зловживання правами та відзив на позовну заяву, у якому відповідач -1, заперечуючи проти позову, зазначає, що чинним законодавством визначена можливість передачі в іпотеку нерухомого майна разом з усіма його приналежностями та сторонами погоджено умови такої передачі підписанням даного іпотечного договору. Також, відповідач-1 зазначає, що такі твердження Національного банку України повністю узгоджують з позицією Верховного Суду, що відображена в постанові від 07.03.2018 у справі № 910/24073/16.

23.03.2018 представником відповідача - 2 подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач-2 заперечуючи проти позову зазначає, що Законом України «Про іпотеку» передбачено можливість передання в іпотеку цілісного майнового комплексу з усім майном, є всі підстави стверджувати, що іпотечний договір містить всі істотні умови, необхідні для його дійсності та правомірності. Також, відповідач зазначає, що постановою Верховного Суду від 07.03.2018 встановлено факт того, що договір в якому предмет іпотеки ідентичний предмету іпотеки, а тому оскаржуваний договір за своєю природою є Договором іпотеки.

23.03.2018 представником позивача подано клопотання про витребування доказів.

У судове засідання 26.03.2018 представник позивача з'явився, представник відповідача - 2 не з'явився.

Представник відповідача - 1 з'явився та подав клопотання про об'єднання позовних заяв та клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

За наслідками розгляду клопотання представника позивача про витребування доказів, суд залишив вказане клопотання без задоволення, постановивши ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом, яке повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу, а отже, оскільки позивач не подав клопотання про витребування доказів разом з позовною заявою, поданою до суду 27.02.2018, клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, в зв'язку з чим, суд залишає його без задоволення. При цьому, суд враховує, що будь-яких обґрунтувань неможливості його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього, означене клопотання не містить.

За результатами розгляду клопотання представника відповідача - 1 про об'єднання позовних заяв, виходячи з того, що приписами ст. 173 Господарського процесуального кодексу України передбачено право, а не обов'язок суду об'єднати справи в одне провадження у визначених законом випадках, судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача - 1 про об'єднання позовних заяв, про що постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

В свою чергу, оскільки судом встановлено відмінність підстав позовів у справі № 910/24073/16 та у справі № 910/2308/18, враховуючи, що звернення особи до суду з позовом є його правом, гарантованим Конституцією України, суд залишив без задоволення клопотання відповідача-1 про застосування наслідків зловживання правами, про що судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

На виконання приписів статей 182-183 ГПК України, у підготовчому засіданні 26.03.2018, судом встановлено строки для подання відповіді на відзиви відповідачів та відкладено підготовче засідання на 23.04.2018.

У судове засідання 23.04.2018 представники сторін з'явились.

За результатами судового засідання 23.04.2018 судом постановлено ухвалу про продовження строку підготовчого провадження у справі №910/2308/18 на 30 днів, встановлено відповідачам строк для подання до суду заперечень на відповідь на відзиви та відкладено підготовче засідання на 14.05.2018.

08.05.2018 представником відповідача - 1 подано заперечення на відповідь на відзив.

У судове засідання 14.05.2018 представник сторін з'явились.

За результатами судового засідання 14.05.2018 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.05.2018.

У судове засідання 29.05.2018 представники сторін з'явились.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідачів 1 та 2 не визнали заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просили суд відмовити у задоволенні позову повністю, з підстав, викладених ними у відзивах на позовну заяву.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 29.05.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

17 червня 2015 між Національним банком України (далі - іпотекодержатель, відповідач - 1), Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - позичальник, відповідач - 2) та Приватним акціонерним товариством «Білоцерківська теплоелектроцентраль» (далі - позивач, іпотекодавець) укладено Іпотечний договір (далі - Договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за №2928, який забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з Генерального кредитного договору про надання стабілізаційного кредиту від 17.06.2015 № 47, укладеного між іпотекодержателем та позичальником, а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до нього, а також з усіх окремих кредитних договорів (та змін до них), які укладені/будуть укладені в рахунок Генерального кредитного договору про надання стабілізаційного кредиту (далі разом або окремо згадуються як Кредитні договори), в тому числі, щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі щодо:

- повернення позичальником заборгованості за кредитом у сумі, на умовах та в строки, визначені Кредитними договорами;

- виконання позичальником інших зобов'язань, передбачених Кредитними договорами, у повному обсязі, на умовах і в строки, визначених в Кредитних договорах (у тому числі при зміні строків виконання зобов'язань), у тому числі зобов'язань щодо сплати неустойок (пені та штрафу) та відшкодування збитків.

Відповідно до п. 5 Договору, в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за Кредитними договорами іпотекодавець надає в іпотеку належне йому на праві власності майно:

1) Єдиний майновий комплекс, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Запорожця Петра, будинок 361 (Предмет іпотеки-1). Нерухоме майно Єдиного майнового комплексу складається з наступних складових частин - об'єктів нерухомого майна:

- головний корпус ТЕЦ і майстерні котельників, турбіністів і ЦТАВ, загальною площею 21 627,7 кв.м.;

- об'єднаний допоміжний корпус № 2 (літ. був. Б2, Т), загальною площею 916,8 кв.м.;

- водогрійна котельня (літ. Т), загальною площею 1032,8 кв.м.;

- приміщення газоаналізаторів (літ Ф), загальною площею 24,4 кв.м.;

- ГРП ТЕЦ (літ. Н), загальною площею 154,89 кв.м.;

- приміщення електролізної (літ. В), загальною площею 154,2 кв.м.;

- будівля маслоапараторної (літ. М), загальною площею 174,2 кв.м.;

- головний розподільний пристрій (літ. Ц), загальною площею 1101,4 кв.м.,;

- головний щит управління (літ. Ч), загальною площею 1655,6 кв.м.;

- побутові приміщення (літ. У), загальною площею 33,3 кв.м.;

- будівля масломазутогосподарства (літ. З), загальною площею 1698,5 кв.м.;

- протипожежна насосна (літ. Ж), загальною площею 195,2 кв.м.;

- об'єднаний допоміжний корпус № 1 (літ. К2), загальною площею 6267,4 кв.м.;

- насосна станція промзливної каналізації (літ. О), загальною площею 18,2 кв.м.;

- склад гідразіну, вбудований в ОДК-1 (літ. К)загальною площею 85,6 кв.м.;

- службовий корпус (літ. Б), загальною площею 3296,4 кв.м.;

- прохідна (літ. Р) загальною площею 7,9 кв.м.;

- прохідна ТЕЦ (літ. Г), загальною площею 213,1 кв.м.;

- будівля для залучення рем.служб (літ. Я2), загальною площею 463,4 кв.м.;

- каналізаційна насосна станція госп.побутових стоків (літ. П), загальною площею 30,5 кв.м.;

- очисні споруди промдощових стоків (літ. Ш), загальною площею 45,9 кв.м.);

- насосна піноможежогасіння (літ. Х), загальною площею 134,8 кв.м.;

- мазутонасосна (літ. С), загальною площею 710,0 кв.м.;

- сховище ізотопоів (літ. Р2), загальною площею 19,3 кв.м.;

- автогосподарство (гаражі) літ. Д), загальною площею 704,6 кв.м.;

- тепло холодний склад (літ. Ш-3), загальною площею 943,9 кв.м.;

- склад ППМ (літ. Х2), загальною площею 56,1 кв.м.;

- резервуари (літ. І-3);

- цоколь (літ. 4);

- естакада (літ. 5).

2) устаткування, обладнання, машини та інвентар, мережі та передавальні пристрої, перелік яких зазначено в додатку №1 та транспортні засоби, перелік яких зазначено в додатку №2 (Предмет іпотеки - 2).

Надалі Єдиний майновий комплекс іпотекодавця разом з устаткуванням, обладнанням, транспортними засобами, машинами та інвентарем, мережами та передавальними пристроями іменується «предмет іпотеки».

У пункті 5 Договору встановлено, що ринкова вартість предмета іпотеки становить 1 971 000 515,00 грн., що підтверджується Звітом про оцінку єдиного (цілісного) майнового комплексу ПрАТ "Білоцерківська ТЕЦ" від 05 травня 2015 року № 05-05-15-1о, наданим Суб'єктом оціночної діяльності ТОВ "Байкер Тіллі Україна ЕК".

Термін дії договору встановлений до повного виконання позичальником зобов'язань за Кредитними договорами, зазначеними в п.1 цього договору, та всіма додатковими договорами до них (п. 24 договору).

У Додатку №1 до Договору сторонами наведено перелік майна в кількості 1461 одиниця.

У Додатку №2 до Договору наведено перелік транспортних засобів в кількості 28 одиниць.

Позивач зазначає, що Іпотечний Договір від 17.06.2015 укладений із порушенням вимог ст. 5 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 180 ГК України, ч. 1 ст. 575 ЦК України, оскільки фактично в іпотеку було передано майно, якого реально не існує як єдиного об'єкту нерухомого майна, яке можна ідентифікувати як об'єкт нерухомого майна, а також не було зареєстровано в порядку, передбаченому законодавством, як окремий об'єкт права власності, а відтак не набуло статусу об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку, і відповідно не може бути предметом іпотеки згідно з ст. 5 Закону України «Про іпотеку», в зв'язку з чим, позивач просить на підставі п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» та ч. 1 ст. 203 ЦК України визнати Іпотечний договір недійсним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у статті 4 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до пункту 3 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 20 Господарського кодексу України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання його недійсним, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Так, у силу ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до п. 4 ст. 180 Господарського кодексу України умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Відповідно до ч. 5 ст. 180 Господарського кодексу України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Як встановлено судом, 17 червня 2015 між Національним банком України, Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та Приватним акціонерним товариством «Білоцерківська теплоелектроцентраль» укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за №2928.

Таким чином, між сторонами виникли відносини з забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України (глава 49), Законом України "Про іпотеку", який є спеціальним законом, що регулює відносини у сфері застави нерухомого майна іпотеки.

Частиною 1 ст. 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотекодавцем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов:

нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;

нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;

нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Ризик випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування предмета іпотеки несе іпотекодавець, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Предметом іпотеки може бути право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об'єкт нерухомого майна. Таке право оренди чи користування нерухомим майном для цілей цього Закону вважається нерухомим майном.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови як, зокрема опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 5 Договору, в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за Кредитними договорами іпотекодавець надає в іпотеку належне йому на праві власності майно:

1) Єдиний майновий комплекс, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Запорожця Петра, будинок 361 (Предмет іпотеки-1). Нерухоме майно Єдиного майнового комплексу складається з наступних складових частин - об'єктів нерухомого майна:

- головний корпус ТЕЦ і майстерні котельників, турбіністів і ЦТАВ, загальною площею 21 627,7 кв.м.;

- об'єднаний допоміжний корпус № 2 (літ. був. Б2, Т), загальною площею 916,8 кв.м.;

- водогрійна котельня (літ. Т), загальною площею 1032,8 кв.м.;

- приміщення газоаналізаторів (літ Ф), загальною площею 24,4 кв.м.;

- ГРП ТЕЦ (літ. Н), загальною площею 154,89 кв.м.;

- приміщення електролізної (літ. В), загальною площею 154,2 кв.м.;

- будівля маслоапараторної (літ. М), загальною площею 174,2 кв.м.;

- головний розподільний пристрій (літ. Ц), загальною площею 1101,4 кв.м.,;

- головний щит управління (літ. Ч), загальною площею 1655,6 кв.м.;

- побутові приміщення (літ. У), загальною площею 33,3 кв.м.;

- будівля масломазутогосподарства (літ. З), загальною площею 1698,5 кв.м.;

- протипожежна насосна (літ. Ж), загальною площею 195,2 кв.м.;

- об'єднаний допоміжний корпус № 1 (літ. К2), загальною площею 6267,4 кв.м.;

- насосна станція промзливної каналізації (літ. О), загальною площею 18,2 кв.м.;

- склад гідразіну, вбудований в ОДК-1 (літ. К)загальною площею 85,6 кв.м.;

- службовий корпус (літ. Б), загальною площею 3296,4 кв.м.;

- прохідна (літ. Р) загальною площею 7,9 кв.м.;

- прохідна ТЕЦ (літ. Г), загальною площею 213,1 кв.м.;

- будівля для залучення рем.служб (літ. Я2), загальною площею 463,4 кв.м.;

- каналізаційна насосна станція госп.побутових стоків (літ. П), загальною площею 30,5 кв.м.;

- очисні споруди промдощових стоків (літ. Ш), загальною площею 45,9 кв.м.);

- насосна піноможежогасіння (літ. Х), загальною площею 134,8 кв.м.;

- мазутонасосна (літ. С), загальною площею 710,0 кв.м.;

- сховище ізотопоів (літ. Р2), загальною площею 19,3 кв.м.;

- автогосподарство (гаражі) літ. Д), загальною площею 704,6 кв.м.;

- тепло холодний склад (літ. Ш-3), загальною площею 943,9 кв.м.;

- склад ППМ (літ. Х2), загальною площею 56,1 кв.м.;

- резервуари (літ. І-3);

- цоколь (літ. 4);

- естакада (літ. 5).

2) устаткування, обладнання, машини та інвентар, мережі та передавальні пристрої, перелік яких зазначено в додатку №1 та транспортні засоби, перелік яких зазначено в додатку №2 (Предмет іпотеки - 2).

Статтею 179 ЦК України визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.

Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Частиною 1 ст. 184 ЦК України унормовано, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

В свою чергу, статтею 191 ЦК України унормовано, що підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності.

До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю.

Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Підприємство або його частина можуть бути об'єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів.

При цьому, за приписами ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відтак, в силу ст. 177 ЦК України перелік об'єктів цивільних прав не має вичерпного характеру.

В свою чергу, за приписами ст. 188 ЦК України якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ).

Правочин, вчинений щодо складної речі, поширюється на всі її складові частини, якщо інше не встановлено договором.

Частино. 1 ст. 62 ГК України унормовано, що підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

За приписами ст. 66 ГК України майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.

Цілісний майновий комплекс підприємства визнається нерухомістю і може бути об'єктом купівлі-продажу та інших угод, на умовах і в порядку, визначених цим Кодексом та законами, прийнятими відповідно до нього.

З огляду на наведені приписи законодавства та фактичні встановлені обставини, в іпотеку за спірним договором було передано саме цілісний майновий комплекс, оскільки чинним законодавством визначена можливість передачі в іпотеку нерухомого майна разом з усіма його приналежностями, що не суперечить п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, сторонами погоджено умови такої передачі підписанням даного іпотечного договору, а також погоджено безпосередньо у тексті Договору, що єдиний майновий комплекс (предмет іпотеки 1) іпотекодавця разом з устаткуванням, обладнанням, транспортними засобами, машинами та інвентарем, мережами та передавальними пристроями (предмет іпотеки - 2) іменується «предмет іпотеки».

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

При цьому, суд враховує, що постановою Верховного Суду від 07.03.2018 у справі № 910/24073/16 касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 у справі за № 910/24073/16 - без змін.

У зазначеному рішенні Господарського суду міста Києва від 30.10.2017 у справі № 910/24073/16, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 07.03.2018, зазначено наступне:

«Таким чином зважаючи на те, що Законом України «Про іпотеку» передбачено альтернативу зазначення розміру, строку і порядку виконання основного зобов'язання з посиланням на правочин у якому вказується основне зобов'язання, іпотечний договір містить всі істоті умови, необхідні для його дійсності та правомірності.».

Частиною 4 ст. 75 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено наявності підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі ст. 18 Закону України «Про іпотеку» та ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 04.06.2018.

Суддя О.А. Грєхова