РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.05.2018Справа № 910/3260/18

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Мазур В.М.

розглянувши справу № 910/3260/18

за позовом державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої

служби України"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрозбут"

про внесення змін до договору №46-К від 19.12.2017

за участю представників сторін:

від позивача: Калінський С.В., довіреність № 2 від 02.01.2018р.;

від відповідача: Духовна О.В., довіреність № б/н від 26.03.2018р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна установа «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрозбут» про внесення змін до договору № 46-К від 19.12.2017р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв'язку із зменшенням бюджетного фінансування видатків, позивач звернувся до відповідача з пропозицію внести зміни до пунктів 1.2., 3.1. Договору № 46-К від 19.12.2017р., зменшивши обсяг закупівлі товару до нуля. Проте, відповідач відмовився від внесення змін до договору шляхом укладання додаткової угоди, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/3260/18 від 23.03.2018р. позовну заяву державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» до товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрозбут» про внесення змін до договору № 46-К від 19.12.2017р.

03.04.2018р. від державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» через канцелярію суду надішли документи на виконання вимог ухвали суду від 23.03.2018р.

Розглянувши матеріали позовної заяви, господарський суд визнав їх достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017) загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

За приписами ч.1 ст.12 Господарського процесуального кодексу України Господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного).

У частині 3 вказаної статті вказано, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Виходячи з характеру спірних правовідносин та предмету доказування, суд дійшов висновку про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.04.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/3260/18, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 04.05.2018р.

16.04.2018р. на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на відсутність достатніх підстав для внесення змін до договору №46-К від 19.12.2017р. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено, що продавцем було виконано свій обов'язок з поставки товару покупцю на підставі вказаного правочину.

03.05.2018р. на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

В судовому засіданні 04.05.2018р. оголошено перерву до 24.05.2018р. за клопотанням представника відповідача, який просив надати час для підготовки заперечення на відповідь на відзив.

16.05.2018р. на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

В судовому засіданні 24.05.2018р. сторони подали заяву про надання згоди на перехід до розгляду справи по суті в день закінчення підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2018р. закрито підготовче провадження у справі № 910/3260/18 та вирішено здійснювати розгляд справи по суті в судовому засіданні 24.05.2018р.

Присутній у судовому засіданні 24.05.2018р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, з посиланням на правові підстави та докази, зазначені у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, видалених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 24.05.2018р., відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.12.2017р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпрозбут» (продавець) та державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» (покупець) було укладено договір №46-К, відповідно до умов п.1.1 якого продавець зобов'язується у 2017р. продати і відвантажити речове майно - тканину (ДК 021:2015:19210000-0 - Натуральні тканини) в асортименті, кількостях та за цінами, зазначеними у специфікації (п. 1.2 цього договору), а покупець - забезпечити приймання та оплату товару згідно з умовами цього договору.

У п.1.2 договору №46-К від 19.12.2017р. сторонами погоджено специфікацію, згідно змісту якої продавець передає покупцю тканину - тік матрацний полотняного переплетення (бавовна - 100%) у кількості 46 640 метрів погонних, кінцевим строком поставки 28.12.2017р., за ціною 53,10 грн. з урахуванням податку на додану вартість, загальною вартістю 2 582 784 грн.

Згідно п.1.3 договору №46-К від 19.12.2017р., обсяг закупівлі може бути зменшений залежно від фінансування витків.

За умовами п.3.1 договору №46-К від 19.12.2017р. ціна договору становить 3 432 000 грн., в тому числі, податок на додану вартість - 2 582 784 грн. Ціна договору включає в себе вартість самого товару, його упаковки, маркування, доставки, передачі, податок на додану вартість, всі податки та збори, що сплачуються або мають бути сплачені щодо поставки товару.

Розрахунок за цим договором проводиться шляхом оплати товару покупцем до 31.12.2017р. при наявності бюджетного фінансування, по факту поставки та з дати отримання товару на склад отримувача по мірі надходження бюджетних коштів на підставі належним чином оформлених накладних та рахунків-фактур продавця (п.4.1 договору №46-К від 19.12.2017р.).

Відповідно до п.5.1 укладеного між сторонами правочину, кінцевий строк поставки товару не пізніше 28.12.2017р.

Пунктом 5.3 договору №46-К від 19.12.2017р. визначено, що поставка товару здійснюється продавцем за заявкою покупця в упаковці, яка забезпечує збереження товару під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт та зберіганні, за адресою: м. Київ, вул. Святошинська, 27, Державна установа «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України». Товар поставляється відповідно до специфікації (п.1.2 договору) з дати видачі заявки покупцем. У разі відсутності заявки товар не поставляється.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017р. (п.10.1 договору №46-К від 19.12.2017р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №46-К від 19.12.2017р., як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з поставки товару.

Додатковою угодою №1 від 20.12.2017р. сторонами було погоджено внесення змін до договору №46-К від 19.12.2017р. в частині визначення реквізитів покупця.

Як свідчать представлені суду документи, 19.12.2018р. сторонами було складено та підписано заявку на поставку товару за договором №46-К від 19.12.2017р. на суму 2 582 784 грн.

21.12.2012р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпрозбут» було повідомлено покупця про готовність товару до передання покупцеві у належному місці.

Зі змісту наявних в матеріалах справи видаткових накладних та листа №979 від 29.12.2017р. Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» вбачається, що продавцем було поставлено товар у відповідності до умов договору №46-К від 19.12.2017р. При цьому, у вказаному листі позивачем вказано, що товар знаходиться на складі покупця за адресою: м.Київ, вул.Святошинська, 27, що узгоджується з п.5.3 договору №46-К від 19.12.2017р.

До листа №979 від 29.12.2017р. Державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» додано, в тому числі, проект додаткової угоди №2 до договору №46-К від 19.12.2017р. стосовно внесення змін до п.п.1.2, 3.1 договору, а саме зменшення ціни договору та загальної вартості товару до нуля.

У заяві №3 від 16.01.2018р. товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпрозбут» було висловлено відмову від внесення змін до діючих договорів та вимогу про належне виконання договірних зобов'язань.

Наразі, посилаючись на те, що 20.12.2017р. державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» отримано від департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Міністерства юстиції України інформацію у формі витягу №1796 з реєстру змін №163 від 14.12.2017р. та витягу №1898 з реєстру змін №172 від 19.12.2017р. про зменшення фінансування за КЕКВ 2210 на 8946,5 тис.грн. та 31800 тис.грн. відповідно, та відмову відповідача у підписанні додаткової угоди до договору №46-К від 19.12.2017р. стосовно внесення змін до п.п.1.2, 3.1 договору, а саме зменшення ціни договору та загальної вартості товару до нуля, позивач звернувся до суду з даним позовом. При цьому, нормативно наявність підстав для внесення змін до договору позивачем обґрунтовано приписами ст.652 Цивільного кодексу України.

Як зазначалось вище, відповідач проти позову заперечував, посилаючись на відсутність достатніх підстав для внесення змін до договору №46-К від 19.12.2017р. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено, що продавцем було виконано свій обов'язок з поставки товару покупцю на підставі вказаного правочину.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Одним зі способів захисту прав та законних інтересів є зміна правовідношення (п.6 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України).

Такий спосіб захисту цивільних прав може бути пов'язаний з необхідністю змінити існуюче правовідношення.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про внесення змін до договору про закупівлю товару за державні кошти повинно бути доведено наявність дійсних обставин, з якими закон пов'язує можливість зміни відповідного правочину.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою ст. 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки.

Отже, у разі якщо договір не припинив дію у встановленому законодавством порядку та зобов'язання прийняті сторонами не виконані, виконання зобов'язань має здійснюватись з дотриманням законодавства.

За приписами ст.651 Цивільного кодексу України, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 654 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Суд зазначає, що жодних звичаїв ділового обороту, які б передбачали іншу форму внесення змін до договору сторонами суду не повідомлено.

За змістом ст.188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Частина четверта цієї статті визначає, що зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Отже, закон пов'язує можливість зміни договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 27.02.2018р. та від 04.04.2018р. Верховного Суду по справах №927/764/17 та №916/545/17.

Проте, всупереч обов'язку доказування, позивачем доказів існування всіх умов за наявності яких договір №46-К від 19.12.2017р. могло б бути змінено на підставі ст.652 Цивільного кодексу України до матеріалів справи не представлено. Зокрема, у даному випадку позивачем не доведено суду обставин того, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Щодо посилань позивача на зменшення бюджетного фінансування в якості підстави для внесення змін до договору, суд зазначає наступне.

Частинами 1, 12 ст. 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною першою статті 96 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язання.

За приписами ч.4 ст. 11 Господарського процесуального України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення вказаної статті повністю узгоджуються з приписами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та в рішенні від 30.11.2004 у справі «Бакалов проти України» зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Тобто, у даному випадку суд зазначає, що відсутність бюджетних коштів, достатніх для виконання грошового зобов'язання за договором поставки, ніяким чином не є обставиною, наявність якої згідно ст.652 Цивільного кодексу України могла б бути підставою для внесення змін до договору та не нівелює обов'язку покупця оплатити замовлений та поставлений продавцем товар. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 20.03.2018р. по справі №921/7/17-г/17.

Одночасно, слід зазначити, що статтею 631 Цивільного кодексу України та ч.7 ст. 180 Господарського кодексу України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Згідно п.10.1 договору №46-К від 19.12.2017р., останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017р.

Доказів продовження сторонами строку дії вказаного правочину матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з того, що станом на момент вирішення спору у справі строк дії договору закінчився, внесення змін до договору №46-К від 19.12.2017р. є неправомірним та не відповідає чинному законодавству.

При цьому, суд вважає за доцільне звернути увагу учасників справи на те, що системний аналіз норм ст. 631 Цивільного кодексу України та ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України свідчить про те, що строк дії договору не є терміном дії зобов'язання. Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов'язань, оскільки згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України такою умовою є виконання, проведене належним чином.

Наразі, надаючи оцінку доводам сторін, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи інм шій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на наведене, всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» до товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрозбут» про внесення змін до договору № 46-К від 19.12.2017р., укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпрозбут» та державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України».

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 04.06.2018р.

СуддяА.І. Привалов