ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05 червня 2018 р. Справа № 918/184/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Бережнюк В.В.

при секретарі судового засідання Сідлецькій Ю.Р.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Колоколова Олександр Вікторович

до відповідача Малого приватного підприємства - фірма "Ямуна"

про визнання недійсним договору

В засіданні приймали участь:

від позивача : В'язовий В.В.

від відповідача : Дяденчук А.І.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Колоколов Олександр Вікторович (далі - Позивач) звернувся в господарський суд Рівненської області із позовною заявою до Малого приватного підприємства - фірми "Ямуна" (далі - Відповідач) про визнання недійсним договору дистрибуції №140102/Н-2 від 02.01.2014 р. (далі - Договір), укладеного між сторонами.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.01.2014р. договір №140102/Н-2 між Відповідачем та Позивачем не укладався та Позивач перед Відповідачем за даним договором зобов'язань не має. Також зазначено, що в договорі допущені виправлення, він складений з порушенням норм загальної договірної практики та вимог ділового обороту. В договорі не вказано місце його укладання, а 02.01.2014р. Позивач до м. Рівне не виїжджав. Зазначено, що даний договір не є товарним, так як не забезпечений фактичною поставкою товару. Крім того, Позивач зазначає, що як у Позивача, так і у Відповідача відсутні товарно-транспортні накладні на товар та інші первинні документи у зазначеній сумі саме за цим договором. Також, Позивач зазначає про порушення норм матеріального права, а саме про те, що даний договір вчинений під впливом обману.

Ухвалою від 28.03.2018 р. позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви - подання доказів відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви - опису вкладень у лист.

На виконання вимог ухвали через канцелярію суду 02.04.2018 р. позивачем надано відповідні докази.

Ухвалою від 05.04.2018 р. позовну прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Справу призначено до слухання в підготовчому засіданні 02.05.2018р. Запропоновано сторонам подати суду у строк до 27 квітня 2018 року: позивачу будь-які додаткові докази в обгрунтування позовних вимог (у разі їх наявності); відповідачу відповідно до ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив на позовну заяву і всі докази (які можливо доставити до суду), що підтверджують заперечення проти позову (у разі їх наявності); докази направлення відзиву позивачу відповідно до ст. 166 ГПК України подати відповідь на відзив у 5-денний строк з дня отримання відзиву.

27 квітня 2018р. від представника надійшов відзив на позовну заяву, у якому вимоги позивача не визнає з огляду на те, що між Позивачем та Відповідачем 02.01.2014р. було укладено договір Дистрибуції № 140102/Н-2. Оригінал договору знаходиться в розпорядженні Відповідача та буде надано суду для огляду. Даний договір №140102/Н-2 від 02.01.2014р. укладено з дотриманням вимог чинного законодавства України, з дотриманням звичаїв ділового обороту та загальних засад укладення договорів. Договір не містить жодних поправок, дописів чи застережень та існує в редакції підписаній сторонами у день його укладення. Сам факт невиконання договору (а в даному випадку на думку Позивача його не товарність) не є підставою для визнання недійсним договору, оскільки, в такому разі законом визначено інший спосіб захисту прав Прозивача у справі. Окрім цього, на виконання умов спірного договору, Відповідачем було здійснено поставку товару, що підтверджується видатковими накладними, які долучені до матеріалів справи. Факт підписання сторонами видаткових накладних в межах даного договору свідчить про вжиття сторонами дій до його виконання, а тому вважати відсутність господарської операції (не товарність договору) підстав немає. Також, факт поставки товару за спірним договором спростовує доводи Позивача про укладення договору, який нібито не спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ч. 5 ст. 203 ЦК України. Щодо порушення норм матеріального права, а саме про те, що даний договір вчинений під впливом обману, то зазначено, що в порушення вимог ст. 74 ГПК України Позивач взагалі не вказує в чому полягає введення його в оману Відповідачем та що це за обставини, що мають істотне значення для виконання договору.

02 травня 2018р. через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання від 02.05.2018 р. про допит у якості свідків наступних осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Також позивачем було викладено письмове клопотання, яке підтримано у судовому засіданні, про витребування від відповідача оригіналів договору дистрибуції №140102/Н-2 від 02.01.2014 р., укладеного між позивачем та відповідачем; документи бухгалтерського обліку за договором дистрибуції №140102/Н-2 від 02.01.2014 р.: ТТН, видаткові накладні на товар, податкові накладні, документи, що підтверджують якість товару.

Крім того, позивач заявив клопотання, яке підтримав у судовому засіданні 02.05.2018 р., про призначення судової технічної експертизи автентичності договорів дистрибуції №140102/Н-2 від 02.01.2014 р. та від 02.02.2014 р.

Ухвалою від 02.05.2018 р. відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про виклик до суду для допиту у якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про витребування судом у відповідача наведених у клопотанні документів. Відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про призначення судової технічної експертизи автентичності договорів дистрибуції №140102/Н-2 від 02.01.2014 р. та від 02.02.2014 р. та відкладено підготовче засідання на 21.05.2018р.

21.05.2018 р. від позивача надійшло письмове клопотання, яке підтримано у судовому засіданні, про витребування від відповідача оригіналів договору дистрибуції №140102/Н-2 від 02.01.2014 р., укладеного між позивачем та відповідачем; документи бухгалтерського обліку за договором дистрибуції №140102/Н-2 від 02.01.2014 р.: ТТН, видаткові накладні на товар, податкові накладні, документи, що підтверджують якість товару.

Крім того, позивач заявив клопотання, яке підтримав у судовому засіданні 21.05.2018 р., про призначення судової технічної експертизи автентичності договорів дистрибуції №140102/Н-2 від 02.01.2014 р. та від 02.02.2014 р.

Ухвалою від 21.05.2018 р. відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про витребування судом у відповідача наведених у клопотанні документів. Відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про призначення судової технічної експертизи автентичності договорів дистрибуції №140102/Н-2 від 02.01.2014 р. та від 02.02.2014 р. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.06.2018р.

Ухвалою від 22.05.2018р. клопотання представника Фізичної особи-підприємця Колоколова Олександра Вікторовича задоволено та доручено забезпечення проведення відеоконференції Бабушкінському районному суду м. Дніпропетровська, що знаходиться за адресою: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 57, яка відбудеться "05" червня 2018 р. о 15:30 годині.

04 червня 2018р. тобто після того як суд перейшов до розгляду справи по суті, від представника позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме заяв свідків ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_5, однак суд залишає дані заяви без розгляду з огляду на те, що ухвалою від 05.04.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до слухання в підготовчому засіданні 02.05.2018р. Ухвалою від 02.05.2018 р. відкладено підготовче засідання на 21.05.2018р.Ухвалою від 21.05.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.06.2018р.

З огляду на зміст статті 73 ГПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 4 ст. 88 ГПК України заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Частиною 1 ст. 81 ГПК України передбачено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обгрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Доказів про наявність поважних причин щодо не подання заяв свідків у строк, встановлений для подання доказів Позивачем суду не надано, так як і не було заявлено Позивачем у встановлений нормами ГПК строк клопотання про витребування таких заяв.

Відтак, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив залишити без розгляду заяви свідків ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_5

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у засіданні надав пояснення, які співпадають з позицією, що викладена у відзиві.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, що надані сторонами, та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що 02.01.2014р. між Малим приватним підприємством - фірма "Ямуна" (як Постачальник) та Колоковим Олександром Вікторовичем (як Дистриб'ютор) було укладено договір Дистрибуції № 140102/Н-2 від 02.01.2014р. (арк.с. 60-63).

Даний Договір підписаний сторонами Договору та скріплений печатками сторін.

Відповідно до п.1.1. Постачальник зобов'язується поставити та передати у власність Дистриб'ютора товар, а Дистриб'ютор зобов'язується прийняти та оплатити Постачальнику вартість товару. Дистриб'ютор на умовах даного Договору бере на себе зобов'язання за свій рахунок здійснювати розповсюдження товару на обумовленій цим Договором території, з рекламуванням та маркетингом продукції під торговою маркою "Ямуна", "IRIS", "Перчик".

На виконання умов даного Договору, Відповідачем було здійснено поставку товару, що підтверджується видатковими накладними №1305 від 14.07.2017р., №1372 від 21.07.2017р., № 1410 від 28.07.2017р., №1469 від 04.08.2017р., №1514 від 11.08.2017р., № 1566 від 18.08.2017р., № 1631 від 30.08.2017р., №1701 від 08.09.2017р., №1770 від 18.09.2017р., №1864 від 02.10.2017р., №1954 від 13.10.2017р., № 2000 від 20.10.2017р., №2108 від 03.11.2017р. та №2161 від 10.11.2017р. (арк.с.64-80).

Дані видаткові накладні підписані сторонами Договору та скріплений печатками сторін.

Отже, вбачається, що оскаржений Договір прийнятий сторонами до виконання.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст.173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт господарювання (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязків.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

ФОП Колоколов О.В. як на підстави, якими обгрунтовує необхідність задоволення позову, посилається на те, що Договір №140102/Н-2 від 02.01.2014 р. за змістом є ідентичним із Договором від 02.02.2014 р. №140102/Н-2; крім того, наголошує, що оскаржуваного договору фактично не було укладено між сторонами, та він є підроблений зі сторони відповідача, та по даному договору відсутні господарські операції, у зв'язку з чим просить визнати його недійсним.

Слід звернути увагу, що умови, на яких договір укладається, мають істотне значення, оскільки від них залежать особливості договірних прав і обов'язків сторін договору, а також належне виконання зобов'язань. За загальним правилом істотними вважаються умови, які необхідні і достатні для укладення договору. Це випливає зі ст. 638 ЦК, згідно з якою договір вважається укладеним тільки тоді, коли між сторонами досягнуто згоди зі всіх істотних його умов. Це означає, що за відсутності хоча б однієї з таких умов договір не може вважатися укладеним. Водночас, якщо досягнуто згоди щодо істотних умов, то договір набирає чинності, навіть якщо не містить якихось інших умов.

Суд зазначає, що сторони є вільними в укладенні договору та нормами Цивільного кодексу України не заборонено укладання між сторонами договорів, які є ідентичними або подібними за змістом та істотними умовами.

За умовами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частині першої статті 215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Звертаючись до суду із даним позовом позивач не подав належних та допустимих доказів в обгрунтування обставин, на які він посилається як на підстави визнання правочину недійсним.

Так, позивач стверджує, що оскаржуваний Договір фактично не був укладений та відсутні господарські операції з приводу його виконання.

Проте, у матеріалах справи міститься копія згаданого Договору, а у судовому засіданні було оглянуто його оригінал, із якого вбачається, що даний правочин підписаний уповноваженими особами позивача та відповідача, та скріплений відбитками печаток сторін.

Більше того, у справі наявні копії видаткових накладних, за якими відповідач поставив позивачу товари, а останній у свою чергу прийняв такі товари. У поданих накладних міститься посилання на Договір від 02.01.2014 р. №140102/Н-2, та наведені документи підписані як позивачем так і відповідачем та скріплені печатками обох сторін.

Відтак, доказами наявними у справі спростовуються твердження позивача про те, що оспорений правочин фактично не був укладений та не мав наслідком вчинення господарських операції. Натомість, підтверджено, що згаданий договір прийнятий до виконання обома сторонами.

Щодо посилань позивача на ст.230 ЦК України про те, що договір укладений шляхом обману суд зазначає наступне.

Статтею 230 ЦК України унормовано правові наслідки вчинення правочину під впливом обману.

За приписами наведеної норми у разі, коли одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з частиною 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

У розумінні наведених приписів обман - це навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину; це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Зокрема цими обставинами може бути умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Постановою Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

При цьому вимоги про визнання правочину недійсним на підставі ст. 230 ЦК України можуть бути задоволені лише за умови доведеності позивачем фактів обману.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач не подав жодних належних та допустимих доказів в обгрунтування обставин, на які він посилається як на підстави визнання правочину недійсним як такого, який вчинений шляхом обману, та не вказав у чому саме полягає обман.

Жодного факту існування умислу у сторони договору - відповідача ввести в оману ФОП Колоколова О.В., як сторони за договором, позивачем не підтверджено. Позивач не обгрунтував та не довів наявності умислу у діях відповідача.

Відповідно до вимог ст.ст. 73,74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи те, що норми Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, були створені належні умови та здійснені всі необхідні дії для надання сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними. Доводи позивача, що висвітлені у позові, не знайшли свого підтвердження при дослідженні доказів та встановленні обставин справи.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що спірний Договір не суперечить положенням ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочину, виходячи з положень законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, підстави для визнання недійсним даного Договору дистрибуції №140102/Н-2 від 02.01.2014 р. відсутні. Відтак, у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального Кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано "08" червня 2018 року.

Суддя Бережнюк В.В.