ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2018 р.Справа № 922/581/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Селянське (фермерське) господарство "Пчелка", 63020, Харківська область, Валківський район, с. Високопілля, вул. Лісова, 7, код 23334264
до Головне управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області, 61022, м. Харків, Держпром, 1 під, 6,7 пов., код 39792822 3-я особа - Високопільська сільска рада Валківського району Харківської області, 63020, Харківська область, Валківський район, с. Високопілля, вул. Молодіжна, 1
про визнання права користування ділянкою
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 за довіреністю від 14.03.2018

відповідача - ОСОБА_2 за довіреністю №32-20-014,2-3/62-18 від 03.01.2018

третьої особи - не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Селянське (фермерське) господарство "Пчелка" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області в якому просить суд визнати за селянським (фермерським) господарством Пчелка () право постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства загальною площею 50.78 га (державний акт на право постійного користування землею Б № 046915 від 1992 року, розташованої у с. Високопілля Банківського району Харківської області).

Судові витрати в розмірі 1762 грн. судового збору просить покласти на відповідача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.03.2018, для розгляду справи було визначено суддю Прохорова С.А.

Ухвалою суду від 16.03.2018 було відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження.

Представник третьої особи до суду не з'явився, третьою собою направлено до суду лист в якому зазначає, що третя особа не заперечує проти позовних вимог та просить суд розглядати справу без участі його представника.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову.

26.04.2018 суд перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача підтримує вимоги, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання по розгляду справи по суті не з'явився.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка набула чинності 15.12.2017р.) встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції. Викладене вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 07.05.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд

ВСТАНОВИВ:

У 1992 р. громадянину ОСОБА_3, з метою створення селянського (фермерського) господарства, в постійне користування було виділено три земельні ділянки, загальною площею 50.78 га. у с. Високопілля, Валківського району, Харківської області (далі - земельна ділянка).

Після отримання Державного акта на право постійного користування землею Б № 046915, за заявою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Розпорядженням Представника Президента України було прийнято рішення про реєстрацію селянського (фермерського) господарства «Пчелка».

Головою селянського (фермерського) господарства було обрано ОСОБА_3.

У відповідності до. ч. 2 ст. 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 р., який діяв на момент створення фермерського господарства, головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником.

Згідно із ст.ст. 3, 4 Закону України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 в чинній редакції, членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім'ї, родичі, які об'єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень Статуту фермерського господарства. Головою фермерського господарства є його засновник або інша визначена в Статуті особа.

Статтею 7 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час оформлення права на земельну ділянку) передбачено, що у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

У відповідності до п. 1 ст. 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 р., який діяв на момент створення фермерського господарства «Пчелка», земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надаються громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду. Право приватної власності на земельну ділянку селянським (фермерським) господарством може набуватись після шести років володіння нею.

Після одержання Державного акта на право приватної власності або довічного успадковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянське (фермерське) господарство підлягає державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у довічне успадковуване володіння, приватну власність або користування (ст. 8 згаданого Закону).

Отже, як вбачається із вищезазначеного, можливість реалізації громадянином права на створення селянського (фермерського) господарства безпосередньо повязана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення (селянського) фермерського господарства, що є обовязковою умовою для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства.

Крім того, із комплексного аналізу Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 р., в редакції, яка діяла на час надання земельної ділянки і створення фермерського господарства, вбачається наступне.

У відповідності до ст. 9 Закону, саме селянське (фермерське) господарство є платником податку на землю, а не його засновники чи члени.

У статті 10 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» закріплені обов'язки селянського (фермерського) господарства як власника земельної ділянки і землекористувача.

Статтею 12 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» передбачено право селянського (фермерського) господарства на одержання компенсації, зокрема, за передачу земельної ділянки іншому громадянину, підприємству або організації.

Таким чином, на підставі аналізу статей 8, 9, 10, 12 вищезазначеного Закону, суд дійшов до висновку, що після одержання державного акта на право приватної власності чи користування землею або укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство реєструється у раді, що передала у власність або надала у користування земельну ділянку, і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи, та з цього часу обов'язки власника чи землекористувача земельної ділянки здійснює селянське (фермерське) господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 видано державний акт на право користування землею з метою ведення селянського (фермерського) господарства на підставі Закону України «Про селянське (фермерське) господарство». Після цього ОСОБА_5 засновано селянське (фермерське) господарство, яке зареєстроване як юридична особа. Тобто у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою відбулася фактична заміна орендаря і обов'язки землекористувача земельної ділянки перейшли до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації, а тому сторонами у спірних правовідносинах мають бути юридичні особи.

Саме таку правову позицію висловлено Верховним судому постанові від 13 березня 2018 року у справі №348/992/16-ц (провадження №14-5цс18).

Крім того, Верховний Суд України неодноразово у своїх рішеннях, зокрема, у справах №6-20859св07, №6-13576св07, №6-14879св07, №6-20275св07 зазначав, про те, що за змістом норм чинного на той час законодавства, після державної реєстрації фермерського господарства, як юридичної особи, обов'язки землекористувача земельної ділянки здійснює саме господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна ділянка.

Так, у вказаних судових рішеннях Верховний суд України зробив наступний висновок: «Виходячи зі змісту норм ст. ст. 9, 11, 14, 16, 17, 18 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» в редакції, яка діяла на час надання земельної ділянки і створення фермерського господарства та зі змісту норм ст. ст. 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство», який діяв на час виникнення спірних відносин, слід зробити висновок, що після одержання державного акта на право приватної власності чи користування землею або укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство реєструється у раді, що передала у власність або надала у користування земельну ділянку, і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи, та з цього часу обов'язки власника чи землекористувача земельної ділянки здійснює селянське (фермерське) господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.»

Також суд вважає, що наявні підстави для врахування позиції наведеної Європейським судом з прав людини у справі «Рисовський проти України».

Крім того, із аналізу чинного Земельного кодексу України (далі - ЗК України) вбачається наступне.

Згідно із ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом; набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 92 ЗК України, права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Отже, як вбачається із вищезазначеного, на сьогоднішній день законодавством встановлено вичерпний перелік субєктів, які можуть набувати у постійне користування земельні ділянки.

В той же час, статтею 141 ЗК України закріплено підстави припинення права користування земельною ділянкою, однак в даній статті не передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою припиняється у зв'язку зі смертю особи - землекористувача.

Враховуючи зазначене, суд дійшов до висновку, що право постійного користування земельними ділянками, набуте в установленому законодавством порядку до 1 січня 2002 року, після набрання чинності статтею 92 не скасовується та не обмежується.

Таким чином, судом було встановлено, що у відповідності до законодавства України постійним користувачем земельної ділянки, загальною площею 50.78 га. у с. Високопілля, Валківського району, Харківської області, право користування на яку оформлено Державним актом на право постійного користування землею Б № 046915, на сьогодні є селянське (фермерське) господарство «Пчелка».

Жодних доказів, які б свідчили про втрату позивачем права на користування відповідною земельною ділянкою суду не було надано.

Заперечуючи проти позову, відповідач також посилався на те, що Управління Держгеокадастру у Харківській області не вчиняло протиправних дій щодо позивача, не здійснювало дій, які б перешкоджали позивачеві використовувати земельні ділянки.

З огляду на це суд зазначає, що ст. 124 Конституції України гарантує, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Законом не встановлено обовязковості досудового урегулювання вказаних спорів, а тому зазначене відповідачем не може бути підставою для відмові у задоволенні позову.

Відсутність протиправних дій відповідача, яка встановлена під час розгляду справи, з урахуванням наявності спору про право між сторонами, не виключає розгляду справи та не є підставою для відмови у позові.

Таким чином, оскільки право постійного користування земельною ділянкою виникло та існує у фермерського господарства на законних підставах і відсутні будь-які правові підстави для припинення цього права, та враховуючи те, що право постійного користування земельною ділянкою за фермерським господарством не визнане органом влади уповноваженим розпоряджатися землями державної власності, необхідним і правильним способом захисту права фермерського господарства є визнання права постійного користування за останнім.

Також суд не може погодитися з твердженням представника відповідача про відсутність підстав для задоволення позову з причини не доведення настання смерті засновника СФГ «Пчелка», виходячи з наступного.

Як вбачається з позовної заяви та зазначено представником позивача під час розгляду справи, підставою позову є те, що закон повязує перехід права користування від фізичної особи засновника селянського (фермерського) господарства до створеного ним не з його смертю та, відповідно, спадкуванням, а з моментом створення такого господарства.

Крім того, спростовуються матеріалами справи доводи відповідача про невідповідність площ земельних ділянок, зазначених у державному акті на право користування землею та довідках із звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями.

Так, з державного акту на право користування землею Б № 046915 вбачається, що надана земельна ділянка не складається з одного суцільного масиву, містить яр, більше того, в наявних в матеріалах справи довідках зазначено «орієнтовна площа». Словосполучення, вжите у наведених довідках, підстав розуміти інакше, аніж позначення неточної, приблизної характеристики, немає.

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про припинення права користування частиною земельної ділянки.

Із досліджених під час судового розгляду обставин справи та наданих позивачем доказів, вбачається, що він добросовісно володіє відповідною земельною ділянкою, використовує її за цільовим призначенням у відповідності до законодавства України, сплачує податки за користування землею та виконує інші обовязки землекористувача, встановлені законодавством.

З урахуванням правової позиції, висловленої ЄСПЧ при розгляді справи "Серявін проти України", а саме те, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 р.). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003 р.). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Враховуючи, що суд не вбачає прямоє вини відповідача у виникненні спору, а також те що у судовому засіданні представник позивача не наполягав на стягненні судового збору з відповідача, суд, сплачений судовий збір, залишає за позивачем.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 73-74, 76-80, 86, 91, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за селянським (фермерським) господарством «Пчелка» (63020, Харківська область, Валківський район, с. Високопілля, вул. Лісова, 7, ) право постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства загальною площею 50.78 га (державний акт на право постійного користування землею Б № 046915 від 1992 року, розташованої у с. Високопілля Валківського району Харківської області).

Судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 762,00 грн. залишити за позивачем - Селянським (фермерським) господарством "Пчелка".

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Позивач - Селянське (фермерське) господарство "Пчелка" : 63020, Харківська область, Валківський район, с. Високопілля, вул. Лісова, 7, .

Відповідач - Головне управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області : 61022, м. Харків, Держпром, 1 під, 6,7 пов., .

Третя особа - Високопільська сільска рада Валківського району Харківської області : 63020, Харківська область, Валківський район, с. Високопілля, вул. Молодіжна, 1, .

Повне рішення складено 14.05.2018 р.

Суддя ОСОБА_6