ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"22" травня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/190/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф.

при секретарі судового засідання Арзуманян В.А.

розглянувши справу №916/190/18

за позовом: Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, )

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Одесагаз» (65003, м. Одеса, вул. Одарія, 1, )

про стягнення 11 281 58,48грн.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю №84/17 від 27.12.2017р.

Від відповідачів: ОСОБА_3 за довіреністю №21/17-02 від 02.01.2018р.

Присутня особа: ОСОБА_4 за довіреністю від №21/17-8 від 02.01.2018р.

СУТЬ СПОРУ: Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» звернулась до господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 акціонерного товариства «Одесагаз» про стягнення заборгованості в розмірі 11 281 58,48грн., яка складається з інфляційних витрат за період з січня 2015р. по серпень 2015р. за зобовязаннями з оплати основного боргу, що виник на підставі договору №06/10-1992 від 20.12.2010р. в розмір 10 787 039,37грн. та 3% річних за період з 30.01.2015р. по 30.08.2015р. включно за зобовязаннями з оплати основного боргу, що виник на підставі договору №06/10-1992 від 20.12.2010р. в розмірі 494 549,11грн.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконання відповідачем рішень суду, що стало підставою для нарахування позивачем, відповідно до положень ст.. 625 ЦК України, інфляційних витрат та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.02.2018р. було відкрито провадження по справі №916/190/18 Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

Відповідач надав відзив на позов від 26.02.2018р. за вх.. ГСОО №4539/18 та пояснення по справі від 26.03.2018р. за вх. ГСОО №6755/18 та від 17.04.2018р. за вх.. ГСОО №8133/18 згідно яких, відповідач позовні вимоги не визнає вважає їх необґрунтованими безпідставними в звязку з чим в задоволені позову просить суд відмовити повністю.

Позивач надав до суду відповідь на відзив від 05.03.2018р. за вх.. ГСОО №5337/18, та письмові пояснення від 03.04.2018р. за вх.. ГСОО №7408/18 та від 08.05.2018р. за вх.. ГСОО №9214/18,згідно яких заперечення відповідача вважає необґрунтованими та просить суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2010 р. між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (постачальник) та Відкритим акціонерним товариством "Одесагаз" (покупець) був укладений договір про закупівлю природного газу за державні кошти № 06/10-1992, за умовами якого постачальник зобов'язався передати у власність покупцю в 2011 році природний газ, а останній зобов'язався прийняти цей газ та оплатити постачальнику його вартість в обсязі, зазначеному в пункті 3.1.цього договору.

У пунктах 3.1, 3.2 договору сторони погодили, що ціна за 1000 кубічних метрів газу на дату його укладення без врахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ у розмірі 4%, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу визначається у фіксованій грошовій сумі залежно від обсягу річного споживання населенням природного газу. Сторони домовились, що ціна на газ, яка вказана в цьому договорі, змінюється нормативними актами уповноважених державних органів. У разі зміни уповноваженим державним органом ціни на газ, сторонами в обов'язковому порядку застосовується нова ціна.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 10 числа, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно пунктів 4.3, 5.1, 5.2, 6.1 договору в платіжних дорученнях покупець повинен обов'язково вказувати номер договору, дату його підписання, призначення платежу. За наявності заборгованості у покупця за даним договором постачальник зараховує кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по даному договору, незалежно від вказаного в платіжному дорученні призначення платежу. Покупець зобов'язаний підписувати акт приймання-передачі газу, поставленого постачальником покупцеві у відповідному місяці поставки. Поставка газу здійснюється протягом періоду з 01.01.2011 р. по 31.12.2011 р. включно. Сторони погодили, що право власності на газ переходить від постачальника до покупця в пунктах приймання-передачі, визначених у договорі в залежності від походження природного газу.

В подальшому між сторонами було укладено низку додаткових угод до вказаного договору про закупівлю природного газу за державні кошти № 06/10-1992 від 20.12.2010р. Так, у відповідності до додаткової угоди № 1 від 28.01.2011р. було погоджено зокрема викладення назви основного договору в наступній редакції: „Договір поставки природного газу". В подальшому, між сторонами по справі було укладено додаткову угоду № 2 на підставі якої було внесено зміни до п. 3.1 основного договору щодо визначення вартості 1000 кубічних метрів газу у фіксованій грошовій сумі залежно від обсягу річного споживання населенням природного газу. В подальшому, 12.04.2011р. між сторонами по справі було укладено додаткову угоду № 3 до договору поставки природного газу № 06/10-1992 від 20.12.2010р., на підставі якої основний договір було викладено в новій редакції.

Як зазначає позивач, відповідачем були порушені прийняті на себе зобов'язання за договором поставки природного газу № 06/10-1992 від 20.12.2010р. щодо своєчасної та в повному обсязі оплати вартості придбаного природного газу, в результаті чого за ПАТ „Одесагаз" утворилась заборгованість, про стягнення якої ДК „Газ України" було подано відповідний позов до господарського суду Одеської області.

Так, рішенням господарського суду Одеської області від 22.10.2012 р. у справі № 5017/2643/2012, яке набрало законної чинності, первісний позов Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволений частково та на його користь стягнуто з ОСОБА_1 акціонерного товариства "Одесагаз" 32163892,93 грн. основного боргу, 1 938 473, 77 грн. - 3% річних, 3 731 380, 04 грн. - інфляційних втрат, 700 000 грн. - пені та 24929, 81 грн. судового збору; в решті позовних вимог відмовлено; в задоволенні зустрічного позову по визнання договору недійсним відмовлено.

В подальшому, рішенням господарського суду Одеської області від 10.06.2014р. у справі №916/1146/14 був частково задоволений позов Дочірньої компанії „Газ України" Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України" до ОСОБА_1 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Одесагаз" про стягнення 1 501 667,83 грн., у т.ч. 225147,25 грн. - інфляційних втрат, 1276520,58 грн. - 3% річних, та стягнуто 3% річних в сумі 1276520,58 грн., інфляційні нарахування в сумі 224202,86грн., судовий збір в сумі 30014,47 грн. При цьому, відповідний був обґрунтований порушенням відповідачем умов договору на постачання природного газу № 06/10-1992 в частині здійснення оплати за поставлений газ, яке підтверджено рішенням господарського суду Одеської області від 22.10.2012 р. у справі № 5017/2643/2012.

Надалі у забезпечення виконання зобовязання за договором на закупівлю природнього газу №06/10-1992 між ДК «Газ України» (Іпотекодержатель) та ПАТ «Одесагаз» (Іпотекодавець) 29.08.2015р. укладено договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №530.

Пунктом 1.1 договору іпотеки передбачено, що цей договір забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає з договору №06/10-1962 про закупівлю природного газу за державні кошти від 20.12.2010р., укладеного з Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", а також усіх додаткових угод до нього, між Іпотекодержателем та Іпотекодавецем, за умовами якого, Іпотекодержатель поставляє газ, а Іпотекодавець зобовязується сплатити заборгованість за поставлений газ на умовах, визначених договором купівлі-продажу.

Іпотекодавець зобовязаний в строки, визначені договором купівлі-продажу сплатити Іпотекодержателю заборгованість у вигляді осинового боргу у розмірі 28 248 892,93грн. , штрафних санкцій у розмірі 7 925 521,53грн., що складає у цілому суму заборгованість у розмірі 36 174 414,46грн., відповідно до умов договору купівлі-продажу, яка утворилась станом на 26.08.2015р., а також суму заборгованості, яка буде підтверджена Актами звірки розрахунків між Іпотекодавецем та Іпотекодержателем, станом на дату звернення стягнення на Предмет іпотеки або його частину.

Як вказує позивач, у відповідному договорі сторони чітко зафіксували, що сума основного боргу ОСОБА_1 акціонерного товариства «Одесагаз» перед Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» за договором №06/10-1992 від 20.12.2010р. на 29.08.2015р.складає 28 248 892,93грн.

Таким чином на думку позивача не потребує повторному доведенню факт зобовязання відповідача перед позивачем з оплати основної заборгованості за договором №06/10-1992 від 20.12.2010р.

За посиланнями позивача, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобовязання.

В звязку з чим позивачем, відповідно до ст. 625 ЦК України нараховано інфляційні витрати за період з 01.01.2015р. по 30.08.2015р. від суми основного боргу в розмірі 28 248 892,93грн. на суму 10787 039,37грн., та три процента річних за період з 30.01.2015р. по 30.08.2015р. від суми основного боргу в розмірі 28 248 892,93грн. на суму 494 549,11грн.

З огляду на викладене Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду Одеської області з відповідним позовом, за захистом свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що в звязку з порушенням відповідачем прийнятих на себе зобов'язання за договором поставки природного газу № 06/10-1992 від 20.12.2010р. щодо своєчасної та в повному обсязі оплати вартості придбаного природного газу, в результаті чого за ПАТ „Одесагаз" утворилась заборгованість, про стягнення якої ДК „Газ України" було подано відповідний позов до господарського суду Одеської області.

Так, рішенням господарського суду Одеської області від 22.10.2012 р. у справі № 5017/2643/2012, стягнуто з ПАТ «Одесагаз» на користь ДК «Газ України» 38 558 676,55грн., з яких 32 163 892,93 грн. основного боргу, 1 938 473, 77 грн. - 3% річних, 3 731 380, 04 грн. - інфляційних втрат, 700 000 грн. - пені та 24929, 81 грн. судового збору.

Та в подальшому ДК „Газ України" знову звернулось до суду, проте про стягнення інфляційних витрат та 3% річних. Рішенням господарського суду Одеської області від 10.06.2014 р. у справі № 916/1146/14, стягнуто з ПАТ «Одесагаз» на користь ДК «Газ України» 1 530 737,91грн. з яких 225147,25 грн. - інфляційних втрат, 1276520,58 грн. - 3% річних, та стягнуто 3% річних в сумі 1276520,58 грн., інфляційні нарахування в сумі 224202,86грн., судовий збір в сумі 30014,47 грн.

Також, в іпотечному договір від 29.08.2015р. укладеному між ДК «Газ України» та ПАТ «Одесагаз», сторони зафіксували що заборгованість за договором №06/10-1992 від 20.10.2010р. на 29.08.2015р складає 28 248 892,93грн.

Отже, суд погоджується з посиланням позивача що зазначена суму є доведеню та не потребує повторному доведенню.

В звязку з несвоєчасним виконання рішень суду позивачем нараховано інфляційні витрати за період з 01.01.2015р. по 30.08.2015р. від суми основного боргу в розмірі 28 248 892,93грн. на суму 10787 039,37грн., та три процента річних за період з 30.01.2015р. по 30.08.2015р. від суми основного боргу в розмірі 28 248 892,93грн. на суму 494 549,11грн.

Як вже зазначалось, позивачем нараховано інфляційні витрати та 3% в звязку з невиконанням рішень суду від 22.10.2012р. по справі №5017/2643/2012 та від 10.06.2014р. у справі №916/1146/14.

Так, дійсно рішенням господарського суду Одеської області від 22.10.2012 р. у справі № 5017/2643/2012, стягнуто з ПАТ «Одесагаз» на користь ДК «Газ України» 38 558 676,55грн., з яких 32 163 892,93 грн. основного боргу, 1 938 473, 77 грн. - 3% річних, 3 731 380, 04 грн. - інфляційних втрат, 700 000 грн. - пені та 24929, 81 грн. судового збору.

Проте, як встановлено судом, ухвалою господарського суду Одеської області від 17.01.2014р. у справі №5017/2643/2012 ПАТ «Одесагаз» було надано розстрочку виконання рішення суду в загальному розмірі 38558 676,55грн. на 60 місяців наступним чином: протягом періоду з січня 2014р. по грудень 2018р. включно публічне акціонерне товариство „Одесагаз" зобов'язане щомісячно перераховувати на користь дочірньої компанії „Газ України" Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України" грошові кошти в сумі 642 644 грн. 91 коп.; та протягом січня 2019р. публічне акціонерне товариство „Одесагаз" зобов'язане перерахувати на користь дочірньої компанії „Газ України" Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України" грошові кошти в сумі 642 626 грн. 86 коп.

На думку суду, відповідною ухвалою було змінено спосіб виконання рішення суду, а саме: сплачувати заборгованість шляхом щомісячного погашення присудженої до стягнення заборгованості рівними частинами протягом 60 місяців з січня 2014р. по січень 2019р.

Отже, саме після цієї дати може настати факт прострочення виконання судового рішення.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України установлено відповідальність за порушення грошового зобовязання, яка полягає у тому, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В той же час, виходячи зі змісту ч.1 ст. 598, ст. 599, ст. 600, ст.ст. 604-609 Цивільного кодексу України, само по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Положеннями п.1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно з ч. 5 цієї ж статті у випадку, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Господарським процесуальним кодексом України передбачені дві стадії, на яких суд може вирішити питання про розстрочку виконання рішення, а саме: при винесенні рішення по суті справи, що відображається в мотивувальній частині рішення, а також у наказі господарського суду; та під час виконання рішення суду (виконавчого провадження) шляхом винесення окремого процесуального документа (ухвала) про розстрочку виконання рішення. Розстрочка виконання рішення суду є виконання його частинами, встановленими судом, з певним інтервалом у часі. За змістом ч.2 ст. 84 ГПК України в редакції від 06.11.1991р, строки виконання рішення частинами (сплата грошових сум частинами тощо) визначається судом.

Судом було встановлено, що в період січня 2015р. по серпень 2015р. (який є предметом розгляду у дійсній справі) вимоги ухвали суду від 17.01.2015р. про розстрочку судового гашення відповідачем виконувались належним чином, що було підтверджено відповідачем в судовому засіданні та не заперечувалось позивачем.

В подальшому, а саме з серпня 2015р. заборгованість за відповідним рішенням суду була погашена шляхом укладання 29.08.2015р. договору іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом та реєстрований в реєстрі за №530.

Отже, з аналізу наведених норм матеріального права, суд доходить висновку, що невиконання грошового зобовязання за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за період такого розстрочення або відстрочення.

Рішенням господарського суду Одеської області від 10.06.2014р. по справі №916/1146/14 стягнуто з ПАТ «Одесагаз» на користь ДК «Газ України» 1 530 737,91грн. з яких 225147,25 грн. - інфляційних втрат, 1276520,58 грн. - 3% річних, та стягнуто 3% річних в сумі 1276520,58 грн., інфляційні нарахування в сумі 224202,86грн., судовий збір в сумі 30014,47 грн.

В той же час, враховуючи правову природу нарахування інфляційних витрат та 3% річних, необхідно зазначити, що статтею 625 Цивільного Кодексу України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому як зазначалось вище, у випадку, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.. 625 Цивільного Кодексу України у разі наявності між сторонами деліктних правовідносин. Крім того, з рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, оскільки рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин.

Отже, з урахуванням наведеного, та враховуючи правову природу відповідних нарахувань суд доходить висновку про відсутність підстав для стягнення нарахованих в порядку ст.. 625 Цивільного кодексу України, в звязку з несвоєчасним виконання рішень суду інфляційні витрати за період з 01.01.2015р. по 30.08.2015р. від суми основного боргу в розмірі 28 248 892,93грн. на суму 10787 039,37грн., та три процента річних за період з 30.01.2015р. по 30.08.2015р. від суми основного боргу в розмірі 28 248 892,93грн. на суму 494 549,11грн., з огляду на відсутність з боку відповідача прострочення виконання рішення суду .

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верхового суду України від 17.02.2016р.

Що ж стосується посилань позивача на той факт, що відповідно ухвала суду від 17.02.2014р. про розстрочку виконання рішення суду по справі №5017/2643/2012, має правове значення виключно у сфері публічно-правових відносин при реалізації органом державної виконавчої служби своїх функціональних прав та обовязків, та як наслідок така ухвала лише відтерміновує негативні наслідки для боржника у виконавчому провадженні, то до зазначених посилань суд ставиться критично з огляду на наступне.

Так, дійсно суд погоджується з посиланнями позивача на той факт що відповідна ухвала є допоміжним процесуальним документом при реалізації органом державної виконавчої служби своїх функціональних прав та обовязків, проте в даному випадку ухвала суду про розстрочку рішення суду, змінила сам спосіб виконання відповідного рішення суду, а отже як наслідок змінила строки настання негативних наслідків для відповідача, у вигляді можливості нарахування позивачем інфляційних витрат та 3% відповідно, в звязку з несвоєчасним виконання рішення суду.

Більш того відповідна ухвала суду не свідчить про виникнення цивільних прав та обовязків, як зазначає позивач, вона, як вже зазначалось вище, лише врегульовує спосіб виконання рішення суду.

Крім того, суд критично ставиться до посилання виповідача на постанову Верхового суду від 24.04.2018р. по справі №904/8731/17, з огляду на той факт, що предметом дослідження у відповідній справи було несвоєчасне виконання умов мирової угоди, затверджених ухвалою суду, в той час як в дійсні справи це ухвала про розстрочку виконання рішення суду, яка за своєю правовою природою призводить до настання інших наслідків для сторін, ніж ухвала про затвердження мирової угоди.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім доводам та запереченням позивача та відповідача надано можливість їх представникам в судовому засіданні обґрунтувати свої правові позиції щодо позову.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення з ОСОБА_1 акціонерного товариства «Одесагаз» 11 281 58,48грн. штрафних санкцій є необґрунтованими, матеріалами справи не підтверджуються, тому задоволенню не підлягають.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на позивача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В задовлені позову Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ) до ОСОБА_1 акціонерного товариства «Одесагаз» (65003, м. Одеса, вул. Одарія, 1, ) про стягнення 11 281 58,48грн. відмовити повністю.

2. Судові витрати покладають на позивача по справі.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 01 червня 2018 р.

Суддя К.Ф. Погребна