УХВАЛА

11 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 922/6154/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області

на постанову Харківського апеляційного господарського суду у складі Гребенюк Н.В. - головуючий, Медуниця О.Є., Пелипенко Н.М. від 25 вересня 2017 року та ухвалу Господарського суду Харківської області у складі Чистякової І.О. від 29 серпня 2017 року

за скаргою фізичної особи-підприємця Фінько Лариси Михайлівни на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області у справі № 922/6154/15

за позовом фізичної особи-підприємця Фінько Лариси Михайлівни

до фізичної особи-підприємця Невальонної Наталії Валеріївни

про стягнення 59 827, 08 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Київський відділ державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області у листопаді 2017 року звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 25 вересня 2017 року та ухвалу Господарського суду Харківської області від 29 серпня 2017 року у даній справі.

Вказану скаргу разом зі справою № 922/6154/15 на виконання Розпорядження керівника апарату Вищого господарського суду України від 15 грудня 2017 року № 38-р передано до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

За приписами підпункту 11 пункту 1 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не порушено на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Суду від 03 березня 2018 року розгляд матеріалів поданої касаційної скарги зупинено до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 922/1353/16.

Оскільки 29 травня 2018 року у справі № 915/955/15 (підстави перегляду аналогічні тим, що і у справі № 922/1353/16) Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову, якою, зокрема роз'яснено застосування положень підпункту 7 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" у разі оскарження ухвал, що винесені за результатами розгляду скарг на дії державного виконавця, Суд, керуючись приписами статті 230 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ), вважає за можливе перейти до розгляду матеріалів касаційної скарги.

Здійснивши перевірку матеріалів касаційної скарги на відповідність вимогам Розділу ХІІ1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу чинній до 15 грудня 2017 року) Суд зазначає, що подана скарга не відповідає тим вимогам, що до неї ставились чинним на час звернення процесуальним законом з огляду на таке.

За приписами частини 3 статті 111 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу, чинній до 15 грудня 2017 року) до скарги додаються, зокрема, докази сплати судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір" № 3674 - VI.

За приписами статті 4 Закону України № 3674 - VI (в редакції від 17 травня 2017 року) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання касаційної скарги на ухвалу суду ставка судового збору складала 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на час звернення з касаційною скаргою становило 1 600 грн.

Скаржником до касаційної скарги не додано доказів сплати судового збору, однак ним заявлено клопотання про відстрочення такої сплати, яке мотивоване тим, що фінансування органів державної виконавчої служби здійснюється з державного бюджету і видатки, в тому числі, на сплату судового збору, проводяться через Державну казначейську службу України, що потребує значного часу.

Розглянувши вказане клопотання Суд відмовляє у його задоволенні і в обґрунтування своєї відмови зазначає таке.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, що діяла на момент звернення з даною касаційною скаргою), враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Але, оскільки статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже, в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення чи відстрочення від такої сплати.

Положення частини 2 статті 292 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) визнають описані обставини недоліками касаційної скарги та надають скаржнику право їх виправити.

Проте, Судом встановлено, що не відповідає касаційна скарга і пункту 4 частини 1 статті 111 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу чинній до 15 грудня 2017 року), який вимагає, що касаційна скарга повинна містити вимоги особи, яка подала скаргу, із зазначенням суті порушення або неправильного застосування норм матеріального права чи процесуального права.

Таким чином процесуальний закон покладає на скаржника обов'язок зазначати про порушення або неправильне застосування яких конкретно норм матеріального та/або процесуального права припустилися суди нижчих інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень, в чому саме полягає таке порушення або неправильне застосування і яким чином воно вплинуло на прийняття цих рішень.

Зміст поданої скарги зводиться до висловлення своєї незгоди з оцінкою доказів, здійсненою судом апеляційної інстанції, тобто скаржник наводить доводи, які взагалі не можуть оцінюватися касаційним судом в силу його повноважень.

За приписами пункту 4 частини 4 статті 292 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Згідно з частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) такими підставами є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, тобто підстави аналогічні тим, що закріплювалися у пункті 4 частини 1 статті 111 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу чинній до 15 грудня 2017 року).

Якщо частини 2, 3 статті 292 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) надають право скаржнику на виправлення допущених при поданні касаційної скарги недоліків, то частина 4 цієї ж статті є імперативною, не передбачає такого права і застосовується Судом у разі виявлення недоліків, що підпадають під її дію.

Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку про застосування до поданої касаційної скарги наслідків, передбачених пунктом 4 частини 4 статті 292 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) у вигляді повернення скарги без розгляду.

Керуючись підпунктом 11 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень, статтями 287, 292 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ), статтями 107 - 111 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу чинній до 15 грудня 2017 року), Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 25 вересня 2017 року та ухвалу Господарського суду Харківської області від 29 серпня 2017 року у справі № 922/6154/15 повернути скаржникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.