РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.05.2018Справа № 910/23548/17

За позовомФізичної особи-підприємця Ліверової Еріки Валеріївни
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Аптека Копійка»
прозобов'язання вчинити дії
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився;
від відповідача:Бублик М.Є.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Ліверова Еріка Валеріївна (надалі - «Підприємець») звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека Копійка» (надалі - «Товариство») про зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконними діями відповідача, які перешкоджають позивачу у здійсненні її права на користування фасадом приміщення, розташованого на другому поверсі комплексу за адресою: місто Київ, вул. Сабурова, 3-А, у зв'язку з чим позивач просить зобов'язати відповідача прибрати шляхом демонтування свої вивіски та банери з фасаду приміщення, зобов'язати відповідача відшкодувати матеріальну шкоду у розмірі 3 485,00 грн., моральну шкоду та упущену вигоду у розмірі 60 000,00 грн., а також зобов'язати відповідача відшкодувати витрати на обрахування завданої матеріальної шкоди у розмірі 500,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2018 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.02.2018.

В підготовчому засіданні 26.02.2018 судом було оголошено перерву на 19.03.2018.

16.03.2018 представником відповідача до канцелярії суду надано відзив на позовну заяву, в яком відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував повністю з огляду на недоведеність позивачем факту розміщення спірних рекламних вивісок та банерів саме відповідачем.

В судовому засіданні 19.03.2018 суд на місці ухвалив продовжити строк підготовчого засідання на тридцять днів та відкласти підготовче засідання на 23.04.2018.

19.04.2018 представником позивача до канцелярії суду подано заяву про залучення співвідповідачем у справі Товариства з обмеженою відповідальністю «АПТЕКА НИЗЬКИХ ЦІН ТМ» з підстав того, що таке товариство може бути причетним до розташування аптеки, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Сабурова, 3, вивіска якої розташована з порушенням права власності позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

Судом в задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі співвідповідача було відмовлено з огляду на те, що позивачем не було доведено, що особа, про залучення якої він просив, здійснює господарську діяльність у приміщенні, що знаходиться за однією адресою з приміщенням позивача, а також що саме така особа розмістила спірні банери та логотипи на фасаді приміщення позивача. Крім того, жодної вимоги до ТОВ «АПТЕКА НИЗЬКИХ ЦІН ТМ» як співвідповідача позивачем у поданому клопотанні пред'явлено не було.

19.04.2018 представником відповідача до канцелярії суду подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому позивач вказував на те, що на приміщенні знаходиться назва «АПТЕКА КОПІЙКА», а всі логотипи та банери, які були закріплені на території позивача, відповідають офіційним логотипам відповідача, які є на офіційному веб-сайті.

20.04.2018 представником відповідача до канцелярії суду подано заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач вказував на те, що надані позивачем докази не можна розцінювати як належні. Крім того, відповідачем у тексті заперечень були також викладені заперечення щодо залучення до участі у справі співвідповідачем Товариства з обмеженою відповідальністю «АПТЕКА НИЗЬКИХ ЦІН ТМ».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.05.2018.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, 18.05.2018 через канцелярію суду подав клопотання про перенесення розгляду справи у звязку з перебуванням його представника в іншому сдуовому засіданні, в задоволенні якого судом було відмовлено, оскільки визнано такі причини неповажними.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З урахуванням викладеного, неявка представника позивача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.

Представник відповідача в судове засідання з'явилася, надала пояснення по суті спору, проти задоволення даного позву заперечувала повністю.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічними засобами згідно статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі договору купівлі-продажу приміщення шляхом викупу від 15.09.2005 позивач придбала у Представництва Фонду державного майна України у Деснянському районі м. Києва нежилі приміщення ІІ-го поверху, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Сабурова, 3, літ. А, загальною площею 87,90 кв.м, в тому числі: група приміщень 4: приміщення №1 пл. - 48,4 кв.м, приміщення №2 пл. - 39,5 кв.м.

30.11.2005 право власності позивача на вказані приміщення було зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за реєстровим №1042-П.

Претензією від 18.07.2017 позивач звернулася до відповідача у зв'язку з тим, що Товариство без дозволу позивача як власника приміщення другого поверху розмістило на фасаді такого приміщення щити з назвою «АПТЕКА КОПІЙКА» та інші фірмові панелі, що призвело до псування фасадної панелі зовнішньої стіни приміщення позивача.

При цьому, на думку позивача, саме Товариство є власником таких рекламних матеріалів (панелей та вивіски «АПТЕКА КОПІЙКА»), оскільки орендує приміщення на першому поверсі будинку по вул. Сабурова 3, що знаходиться під приміщенням позивача.

Згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості права вимоги відшкодування збитку, заподіяного фасадній частині нежитлового приміщення ІІ-го поверху, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Сабурова, 3, літ. А, внаслідок змонтованого банера з написом «АПТЕКА КОПІЙКА», складеного 17.10.2017 суб'єктом оціночної діяльності - Приватним підприємством «Енергомакс», ринкова вартість об'єкту оцінки становить 3 485,00 грн.

Спір у справі виник у зв'язку із тим, що позивач вказує на неправомірне розміщення відповідачем вивіски та рекламних панелей на фасаді приміщення, що належить позивачу на праві приватної власності.

Зокрема, позивач зазначає, що розміщення таких конструкцій на фасаді приміщення, що знаходиться на другому поверсі, відбувалося без погодження з позивачем як власником нерухомого майна, що свідчить про порушення її права власності.

Крім того, такими діями була завдана як матеріальна шкода позивачу, оскільки останньою були проведені роботи з утеплення приміщення, а розміщення вивіски відповідача на фасаді спричинило псування стіни та матеріалів утеплення, а також моральна шкода у вигляді приниження честі та гідності та моральних страждань.

Згідно із частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведена стаття унормовує захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, констатує, що право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Зазначений позов отримав назву «негаторний».

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення громадян з неправомірно займаних жилих приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника тощо).

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

При цьому, задоволення негаторного позову можливе за сукупністю двох підстав:

- наявність у позивача права вимоги усунення перешкод;

- вчинення перешкод відповідачем.

За відсутністю хоча б однієї з обставин, підстави для задоволення негаторного позову відсутні.

Отже суд приходить до висновку, що звертаючись до суду із негаторним позовом, позивач мав довести наявність у неї права власності або речового права на майно, усунення перешкод в користуванні та розпорядженні яким є предметом спору, а також неправомірність дій відповідача стосовно використання даного майна.

Відповідно до ст. 144 Господарського кодексу України майнові права суб'єктів господарювання виникають внаслідок створення та придбання майна з підстав, не заборонених законом.

Правом власності згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 183 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Як встановлено судом, право власності позивача на нежилі приміщення ІІ-го поверху, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Сабурова, 3, літ. А, загальною площею 87,90 кв.м, в тому числі: група приміщень 4: приміщення №1 пл. - 48,4 кв.м, приміщення №2 пл. - 39,5 кв.м., набуто на підставі договору купівлі-продажу приміщення шляхом викупу від 15.09.2005, посвідченим державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Демчик В.В. за реєстром №1-2459.

30.11.2005 право власності позивача на вказані приміщення було зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за реєстровим №1042-П.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач є власником спірного нерухомого майна та зареєстрував його у встановленому чинним на час набуття права власності законодавством України порядку.

При цьому, за правовою природою негаторного позову позивач має також довести, що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Отже, задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном прямо залежить від доведеності позивачем факту порушення його права власності чи законного володіння або в разі реальної наявності такої небезпеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем в якості доказів розміщення відповідачем рекламної вивіски «АПТЕКА КОПІЙКА» та панелей зеленого кольору долучено до матеріалів справи чорно-білі роздруківки фотокарток.

Частиною 1 статі 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В той же час, судом не приймаються як належні та допустимі докази надані роздруківки фотокарток, оскільки із таких роздруківок неможливо встановити, по-перше, за якою адресою знаходяться будівлі, що були предметом фото фіксації, по-друге, хто є власником таких приміщень, і по-третє, коли та ким саме такі фотокартки були виготовлені.

Стверджуючи, що вивіска «АПТЕКА КОПІЙКА» належить відповідачу як орендарю приміщення першого поверху, що знаходиться під приміщенням позивача, останнім не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що вказаний логотип належить саме відповідачу, а використання в назві товариства зазначеного словосполучення жодним чином не свідчить про існування у відповідача права інтелектуальної власності на використання такого логотипу.

Більш того, під час розгляду даної справи позивачем були долучені до матеріалів справи докази, які на її думку можуть свідчити про те, що в спірному нежитловому приміщенні провадить діяльність інший суб'єкт господарювання, а саме Товариство з обмеженою відповідальністю «АПТЕКА НИЗЬКИХ ЦІН ТМ».

Зокрема, позивачем були долучені до матеріалів справи фотокопія фіскального чеку про купівлю лікарського засобу в приміщенні аптеки, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Олександра Сабурова, 3, а також фотокопії режиму роботи такої установи та відповідні дозвільні документи, видані на ім'я ТОВ «АПТЕКА НИЗЬКИХ ЦІН ТМ».

Викладені обставини, на думку суду, свідчать про недоведеність позивачем того факту, що саме відповідач є особою, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження спірним нерухомим майном.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

За таких обставин, приймаючи до уваги викладені норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 74 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

В той же час, суд зазначає, що позивачем не доведено порушення її права відповідачем зважаючи на відсутність доказів розміщення спірних вивісок на фасаді нежитлового приміщення позивача саме Товариством.

За таких обставин, відсутні підстави вважати наявними порушені права позивача, що згідно ст. 4 Господарського процесуального кодексу України та ст. 16 Цивільного кодексу України виключає можливість задоволення позову про зобов'язання відповідача прибрати шляхом демонтування своїх вивісок та банерів з фасаду приміщення, яке належить позивачу на праві власності.

Також позивачем заявлено вимогу про зобов'язання відповідача відшкодувати матеріальну шкоду, завдану неправомірними діями з розміщення вивіски, у розмірі 3 485,00 грн., а також витрати у розмірі 500,00 грн., понесені у зв'язку з необхідністю складання звіту з визначення її розміру.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру збитків;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода -наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Таким чином, позивач повинен довести протиправність дій відповідача і їх вину, наявність та розмір збитків, наявність причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та спричиненням шкоди.

В той же час, як уже було досліджено судом, позивачем не було доведено належними доказами того факту, що розміщення спірних рекламних вивісок було здійснено саме відповідачем, що свідчить про недоведеність вини відповідача, протиправної поведінки та причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, заявленими до стягнення.

З огляду на викладене, позовні вимоги Підприємця про стягнення з Товариства матеріальної шкоди у розмірі 3 485,00 грн. та витрат на складання звіту у розмірі 500,00 грн. задоволенню не підлягають.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача моральну шкоду та упущену вигоду на загальну суму 60 000,00 грн., які були завдані внаслідок неправомірних дій відповідача, у зв'язку з бажанням самого позивача розмістити вивіску зі своїм логотипом на своїй стіні.

Частиною 1 ст. 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 визначено, що суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

В той же час, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про приниження честі, гідності, або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням честі та людської гідності, внаслідок дій відповідача, та не доведено наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування як моральної шкоди, так і упущеної вигоди на загальну суму 60 000,00 грн.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог з викладених у позові Фізичної особи-підприємця Ліверової Еріки Валеріївни правових підстав необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Ліверової Еріки Валеріївни відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 30.05.2018

Суддя В.П. Босий