КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2018 р. Справа№ 911/3823/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорної Л.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Разіної Т.І.

при секретарі судового засідання Громак В.О.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Київській області

на рішення Господарського суду Київської області від 13.02.2018р. (повний текст підписано 06.03.2018р.)

по справі № 911/3823/17 (суддя - Кошик А.Ю.)

за позовом Фермерського господарства «Полісся»

до 1. Фастівської районної державної адміністрації Київської області

2. Головного управління Держгеокадастру у Київській області

про визнання права власності

В С Т А Н О В И В :

Фермерське господарство «Полісся» звернулось до суду із позовом про визнання права власності на земельну ділянку №13, площею 26,80 га (згідно державного акту на право колективної власності на землю серії КВ від 28.12.1995р.), що знаходиться за адресою: Київська область, Фастівський район, с. Ставки, вул. Шевченка, 1 та відноситься до категорії земель - землі під господарськими дворами, будівлями, на якій розміщені належні Фермерському господарству «Полісся» на праві власності об'єкти нерухомості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі вчиняють перешкоди позивачу у здійсненні свого права власності на спірну земельну ділянку.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.02.2018р. у справі №911/3823/17 позовні вимоги задоволено повністю. Визнано за Фермерським господарством «Полісся» право власності на земельну ділянку №13, площею 26,80 га (згідно Державною акту на право колективної власності на землю серії КВ від 28.12.1995 року), що знаходиться за адресою: Київська обл., Фастівський район, с. Ставки, вул. Шевченка, 1 та відноситься до категорії земель - землі під господарськими дворами, будівлями, на якій розміщені належні Фермерському господарству «Полісся» на праві власності об'єкти нерухомості.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держгеокадастру у Київській області звернулася до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 13.02.2018р. у справі №911/3823/17 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні докази віднесення спірної земельної ділянки до земель державної власності.

Якщо землі колективної власності не були повернуті до земель державної власності і право власності на них підтверджується державним актом на право колективної власності на землю, розпорядження такими землями не належить до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Київській області.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018р. відкрито апеляційне провадження.

Фермерське господарство «Полісся» заперечує проти апеляційної скарги.

Фастівська районна державна адміністрація Київської області своїх представників в судове засідання не направила, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Колективне сільськогосподарське підприємство «Україна» згідно Державного акту на право колективної власності на землю серія КВ від 28.12.1995р. має земельну ділянку.

Згідно Статуту Фермерського господарства «Полісся» позивач є правонаступником КСП «Україна».

У 2008 році Фермерське господарство «Полісся» викупило майнові сертифікати членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» шляхом укладення договорів купівлі-продажу частки майнового паю з усіма 100% власників таких паїв та оплати вартості таких майнових паїв у повному обсязі, що підтверджується свідоцтвами про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), виданим позивачу Скригалівською сільською радою 11.03.2008р. серія КИ-ХХІV №006666, де зазначено, що Фермерське господарство «Полісся» в особі голови Беренка А.М. є власником 100 % всього майнового паю Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна».

Фермерське господарство «Полісся» оформило право власності на нерухоме майно, яке знаходиться на спірній земельній ділянці, про що свідчать Свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Позивач звернувся до Фастівської районної державної адміністрації Київської області про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо реєстрації права власності на земельні ділянки, які були передані КСП «Україна» у колективну власність.

Листом від 30.09.2015р. №06-26/3116 Фастівська районна державна адміністрація відмовила позивачу, оскільки розпорядником таких земель є Головне управління Держгеокадастру у Київській області. /а.с. 11/.

Фермерське господарство «Полісся» звернулось до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із клопотанням від 25.03.2016р. стосовно надання дозволу на розробку документації із землеустрою.

Листом №27-2819/0-5771/6-16 від 22.04.2016р. Головне управління Держгеокадастру у Київській області відмовило позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою. /а.с.13/.

Земельна ділянка №13, площею 26,80 га, згідно Державного акту на право колективної власності на землю серії КВ від 28.12.1995р., перейшла у колективну власність Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» на підставі Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» №666/94 від 10.11.1994р.

Згідно вказаного Указу з метою створення умов для рівноправного розвитку різних форм власності та господарювання на землі, вільного їх вибору громадянами України, посилення стимулювання праці та забезпечення на цій основі збільшення виробництва сільськогосподарської продукції та відповідно до пунктів 7-4 статті 114-5 Конституції України було рекомендовано місцевим Радам народних депутатів за участю Державного комітету України по земельних ресурсах вжити заходів щодо прискорення передачі відповідно до земельного законодавства безплатно у колективну власність земель колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, трудові колективи яких виявили бажання одержати землю у власність.

Організаціям землеустрою здійснювати у якомога коротші строки поділ земель, які передано у колективну власність, на земельні частки (паї) без виділення їх у натурі (на місцевості).

Кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі.

Установити, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави.

Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999р. №1529/99 з метою забезпечення реалізації державної аграрної політики, прискорення реформування та розвитку аграрного сектора економіки на засадах приватної власності, відповідно до частини четвертої статті 13 та керуючись статтею 102 Конституції України постановлено Кабінету Міністрів України, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним та Севастопольській міській державним адміністраціям здійснити організаційні заходи щодо реформування протягом грудня 1999 - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом: забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб'єктів господарювання, заснованих на приватній власності (далі - приватні формування). Це право, гарантоване частиною другою статті 14 Конституції України, не може бути обмежено рішеннями загальних зборів членів колективних сільськогосподарських підприємств або будь-якими іншими рішеннями; сприяння керівникам і спеціалістам колективних сільськогосподарських підприємств, що реформуються, у реорганізації зазначених підприємств і створенні на їх базі приватних формувань.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, а право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором.

Як вже зазначалось, Колективному сільськогосподарському підприємству «Україна» належала земельна ділянка на праві колективної власності.

Відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України, у відповідній редакції, суб'єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України, у відповідній редакції, колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські акціонерні товариства можуть одержувати земельні ділянки у колективну власність, користування, у тому числі в оренду. Землі, передані цим господарствам у колективну власність, поділяються на землі загального несільськогосподарського використання і землі сільськогосподарського використання.

За статтею 6 Земельного кодексу України, у відповідній редакції, під час обчислення розміру земельної частки (паю) враховувалися лише сільськогосподарські угіддя (рілля, пасовища, сіножаті).

Таким чином, землі під господарськими будівлями і дворами не є сільськогосподарськими угіддями, а тому не підлягали паюванню між членами КСП як земельні паї.

Відповідно до п. 7 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України юридичні особи, які одержали у власність земельні ділянки, у розмірах, передбачених раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України при ліквідації сільськогосподарських підприємств несільськогосподарські угіддя, що перебували у їх власності, розподіляються відповідно до установчих документів цих підприємств або за згодою власників земельних часток (паїв). У разі недосягнення згоди це питання вирішується в судовому порядку.

Земельні ділянки державної і комунальної власності, які перебували у користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що ліквідуються, включаються до земель запасу або передаються у власність чи користування відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду про те, що позивач набув право на земельну ділянку №13, площею 26,80 га під господарськими дворами та будівлями, внаслідок викупу паїв КСП «Україна», якому земля належала на праві колективної власності.

Крім того, в разі реорганізації суб'єкта права колективної власності, після отримання його членами своїх паїв, землі, що були надані цим суб'єктам на праві колективної власності, за виключенням розпайованих земель, переходять у власність правонаступнику.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Відповідно до абз. 2 п. 8 Перехідних положень Земельного кодексу України члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

При обчисленні розміру земельної частки (паю) враховуються сільськогосподарські угіддя, які були передані в оренду із земель державної чи комунальної власності або які на час набрання чинності Земельним кодексом України належали цим підприємствам на праві колективної власності чи перебували у постійному користуванні, за винятком земель, що не підлягають приватизації або залишаються у державній чи комунальній власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч. 9 ст. 25 Земельного кодексу України внутрігосподарські шляхи, господарські двори, полезахисні лісосмуги та інші захисні насадження, гідротехнічні споруди, водойми тощо можуть бути відповідно до цього Кодексу передані у власність громадян, сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що створені колишніми працівниками державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій.

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

За статтею 41 Конституції України кожному гарантовано непорушність права власності, яке також гарантоване статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 3 Цивільного кодексу України, за якою неприпустимо позбавлення права власності.

Відповідно до ст. 321 Цивільним кодексом України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, юридичні особи, які мають належним чином оформлений державний акт на право колективної власності на землю, повинні визнаватися власниками (суб'єктами права приватної власності) на відповідні земельні ділянки, що не були передані у приватну власність (не були розпайовані) фізичним особам-членам відповідних колективних сільськогосподарських підприємств.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Закон має досить чітко визначити межі будь-яких повноважень, наданих компетентними ми органами, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання. (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» від 14.06.2007р.).

За таких обставин, позовні вимоги документально обґрунтовані, підлягають задоволенню.

Щодо заперечень апелянта щодо припинення права користування, то припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення установи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво. (постанова Верховного суду України від 21.02.2011р. у справі 21-3а11).

Посилання апелянта на відсутність кадастрового номера колегією суддів до уваги не приймається, оскільки відповідно до п. 2 Перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Відповідно п.п. «а» п. 1 до ст. 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким чином, позивачем правильно визначено відповідача.

Дослідивши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що Господарським судом Київської області правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, повно з'ясовано та доведено обставини, що мають значення для справи, зроблені висновки відповідають дійсним обставинам справи.

За наведених у даній постанові обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду Київської області від 13.02.2018р. у справі №911/3823/17.

керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Київської області від 13.02.2018р. у справі №911/3823/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Матеріали справи №911/3823/17 повернути до місцевого господарського суду.

3. Копію постанови надіслати сторонам у справі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Л.В. Чорна

Судді М.Л. Яковлєв

Т.І. Разіна