УХВАЛА

про відмову у задоволенні скарги

04.06.2018Справа № 910/13704/16

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Лук'янчук Д.Ю., розглянувши

скаргу Національного банку України

на дїї та бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В.

про визнання дій та бездіяльності неправомірними щодо винесення постанови ВП № 55531552 про закінчення виконавчого провадження, зобов'язання вчинити певні дії

у справі

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "КБ " Фінансова ініціатива" Кашути Д.Є.

до Національного банку України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача -Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення коштів за цінними паперами

за участю представників:

від скаржника (боржника): Петроченко С.О., довіреність № 18-0014/19780 від 06.04.18;

від стягувача: Назаренко С.М., довіреність № 10-13 від 15.02.18;

від третьої особи: Костюченко І.В., довіреність № 27-4508/18 від 28.02.18;

від органу ДВС: Рубель І.В., довіреність № 3906/20.3-03 від 29.12.17

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва надійшла скарга від Національного банку України (далі - НБУ) про визнання неправомірними дій та бездіяльності головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР Департаменту ДВС МЮУ) Рубель І.В. щодо вчинення виконавчих дій та не здійснення дій із закінчення виконавчого провадження № 55531552 і винесення відповідної постанови.

Скарга обґрунтована тим, що на примусовому виконанні ВПВР Департаменту ДВС МЮУ перебуває рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2017 р., яке було залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2017 р., щодо стягнення з НБУ купонного доходу в сумі 89 191 860 грн.; отриманого доходу від погашення цінних паперів у сумі 524 658 000 грн.; інфляційних втрат у сумі 1 405 321,39 грн. та 3 % річних у сумі 2 885 725,04 грн. У подальшому постановою Верховного Суду від 12.03.2018 р. зазначені судові рішення були скасовані в частині стягнення з НБУ матеріальних втрат - 3 % річних та інфляційні втрати (у загальній сумі 4 291 046,43 грн).

Скаржник вважає, що після винесення вказаної постанови касаційним судом, державний виконавець повинен був вжити заходів, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" щодо закінчення виконавчого провадження № 55531552. Проте, не зважаючи на те, що рішення суду скасовано, державний виконавець продовжує вчиняти виконавчі дії.

У скарзі Національний банк України просить суд:

- визнати неправомірним вчинення виконавчих дій головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Рубель І.В. у виконавчому провадженні № 55531552;

- визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Рубель І.В. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 55531552;

- зобов'язати головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Рубель І.В. винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 55531552.

У судовому засіданні представник скаржника (боржника) свої вимоги підтримав та обґрунтував, просив задовольнити скаргу.

Представник стягувача - ПАТ "КБ" Фінансова ініціатива" вважав, що скарга не підлягає задоволенню, оскільки судові рішення першої та апеляційної інстанції, на виконання яких господарським судом міста Києва був виданий наказ від 04.10.2017 р., лише частково скасовані Верховним Судом, тобто є сума заборгованості, правомірність стягнення якої перевірена та підтверджена судом касаційної інстанції та яка підлягає стягненню з НБУ, тому відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження у даному випадку. При цьому державний виконавець діє у межах своїх повноважень, визначених Законом України "Про виконавче провадження", просив у задоволенні скарги відмовити.

Представник третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вважав, що скарга задоволенню не підлягає, з підстав, зазначених стягувачем.

Головний державний виконавець у судове засідання надав копію матеріалів виконавчого провадження № 55531552, проти доводів, викладених у скарзі, заперечив. Зазначив, що пункт 5 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає закриття виконавчого провадження з примусового виконання лише у разі повного скасування судового рішення, а не в частині такого рішення. У даному випадку державний виконавець зменшує суму, яка підлягає стягненню з боржника, відповідно до висновків суду касаційної інстанції, при цьому закінчення виконавчого провадження суперечить меті та цілям, визначеним Законом України "Про виконавче провадження". Просив відмовити у задоволенні скарги.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 26.06.2017 року у справі № 910/13704/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2017 р., позов ПАТ "КБ" Фінансова ініціатива" задоволено частково, стягнуто з НБУ отриманий купонний дохід у розмірі 89 191 860,00 грн, дохід від погашення цінних паперів у розмірі 524 658 000,00 грн, 3 % річних в розмірі 2 885 725,04 грн, інфляційні втрати в розмірі 1 405 321,39 грн, судовий збір у сумі 197 719,04 грн.

На виконання вказаного рішення господарським судом міста Києва 04.10.2017 р. був виданий відповідний наказ.

Також встановлено, що боржник (скаржник) вказане рішення суду самостійно не виконав, тому в подальшому наказ господарського суду міста Києва від 04.10.2017 р. був пред'явлений стягувачем до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ на примусове виконання, на підставі чого 15.01.2018 р. державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 55531552.

У той же час, боржник - НБУ, не погодившись із вищевказаними рішеннями по даній справі, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2017 р. та постанову КАГС від 20.09.2017 р.

Ухвалою Верховного Суду від 10.01.2018 р. касаційну скаргу НБУ було прийнято до розгляду та вирішено зупинити виконання рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2017 до закінчення його перегляду у касаційному порядку. На підставі зазначеної ухвали головний державний виконавець ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Рубель І.В. 25.01.2018 р. зупинив примусове виконання наказу господарського суду міста Києва від 04.10.2017 р., про що виніс відповідну постанову.

За результатами розгляду касаційної скарги НБУ постановою Верховного Суду від 12.03.2018 р. рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2017 р. та постанова Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2017 р. були частково скасовані, а саме - в частині задоволення позовних вимог про стягнення з НБУ 3 % річних в розмірі 2 885 725,04 грн, інфляційних втрат в розмірі 1 405 321,39 грн, що разом склало 4 291 046,43 грн, та в цій частині прийнято нове рішення про відмову в позові. У іншій частині судові рішення першої та апеляційних інстанцій - про стягнення з НБУ отриманого купонного доходу в розмірі 89 191 860,00 грн та доходу від погашення цінних паперів у розмірі 524 658 000,00 грн, що разом склало 613 849 860,00 грн. - залишено без змін.

Із матеріалів справи вбачається, що 13.04.2018р. головний державний виконавець ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Рубель І.В. поновив виконавче провадження № 55531552 та продовжив примусове виконання судового рішення в частині стягнення заборгованості, підтвердженої у постанові Верховного Суду від 12.03.2018р.

Скаржник вважає такі дії державного виконавця неправомірними, оскільки пункт 5 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає закриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення у разі його скасування. На думку боржника, державний виконавець порушив зазначені норми закону, не вчинив дій із закриття ВП № 55531552 та продовжує незаконно здійснювати виконавчі дії з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 04.10.2017 р.

Розглядаючи скаргу по суті та перевіряючи доводи учасників процесу, суд виходив з наступного.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні № 18-рп/2012 від 13.12.2012 по справі № 1-26/2012, виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження").

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України "Про виконавче провадження".

Зокрема, нормами наведеного Закону визначений імперативний обов'язок державного виконавця (усіх рівнів відповідно до визначеної структури) дотримуватись вимог цього Закону під час здійснення заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень; неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень (ст. 3 Закону).

Як вже зазначалось, на примусовому виконанні у органах ДВС перебуває наказ господарського суду від 04.10.2018 р. у даній справі, проте, зважаючи на постанову Верховного Суду від 12.03.2018 р. з боржника (НБУ) підлягає стягненню отриманий купонний дохід у розмірі 89 191 860 грн. та дохід від погашення цінних паперів у розмірі 524 658 000 грн. Щодо стягнення матеріальних втрат у загальній сумі 4 291 046,43 грн. - рішення судів скасовані та в цій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ. Отже, зі змісту вказаної норми слідує, що виконавче провадження має бути закінчено лише у разі скасування усього рішення, на підставі якого був виданий виконавчий документ.

Водночас, вказана норма закону не передбачає обов'язку державного виконавця закінчити виконавче провадження у разі часткового скасування рішення суду. Аналогічний обов'язок не закріплений і у Господарському процесуальному кодексі України.

При цьому слід зазначити, що представник боржника на власний розсуд трактує зміст пункту 5 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", вважаючи необхідним закрити виконавче провадження у разі часткового скасування рішення, та хибно застосовує цю норму до спірних правовідносин, що суперечить конституційному принципу обов'язковості судових рішень та свідчить про ухилення НБУ від виконання рішення суду.

Так, слідуючи позиції боржника, необхідно тоді застосувати наслідки закриття виконавчого провадження, передбачені ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої у разі закінчення виконавчого провадження, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження. При цьому виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, в даному випадку такі дії державного виконавця призведуть до невиконання частини судового рішення про стягнення з Національного банку України заборгованості в сумі 613 849 860 грн., яке набрало законної сили.

Одночасно суд враховує приписи статті 326 ГПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За висновком суду, в даному випадку існує судове рішення (не скасована частина), яке набрало законної сили та яке підлягає обов'язковому виконанню, при цьому ні нормами ГПК України, ні нормами Закону України "Про виконавче провадження", не передбачено закриття виконавчого провадження у разі часткового скасування рішення, відтак - немає правових підстав для закриття ВП № 55531552.

Далі, із матеріалів справи вбачається, що після перегляду судових рішень у касаційному порядку, постановою від 13.04.2018 р. державний виконавець поновив виконавче провадження № 55531552, зменшив суму заборгованості, яка підлягає стягненню з НБУ, виключивши з неї скасовані постановою Верховного Суду від 12.03.2018 р. суми 3 % річних та інфляційних втрат, та продовжив виконання рішення у визначеному законом порядку, про що свідчать платіжні доручення № 16/8 від 16.04.2018 р., № 16/8/1 від 16.04.2018 р., № 16/8/2 від 16.04.2018 р., направлені боржнику для виконання.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади повинні діяти у спосіб, на підставі та у межах повноважень, визначених законом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Установивши обставини справи, суд вважає законними дії головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Рубель І.В. із вчинення виконавчих дій у ВП № 55531552 зі стягнення заборгованості з боржника (НБУ) у розмірі 613 849 860 грн., тобто у сумі боргу, правомірність стягнення якого підтверджується постановою Верховного Суду від 12.03.2018.

За приписами статті 129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення, яке є обов'язковим до виконання, у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) право на суд, яке захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

У пункті 53 рішення ЄСПЛ проти України у справі "ОСОБА_6 проти України" (від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04) Європейський Суд з прав людини зауважив, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі "Ромашов проти України" № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" № 74221/01 від 11 січня 2005 року; у справі "Козачек проти України" № 29508/04 від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі "Шмалько проти України" № 60750/00 від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України" № 29439/02 від 26 квітня 2005 року, у справі "Крищук проти України" № 1811/06 від 19.02.2009 року).

Отже, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що дії головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МУЮУ Рубель І.В. з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 04.10.2017 р. у виконавчому провадженні № 55531552 щодо стягнення з НБУ отриманого купонного доходу у розмірі 89 191 860, 00 грн. та отриманого доходу від погашення цінних паперів у розмірі 524 658 000 грн., на виконання постанови від 12.03.2018 р. Верховного Суду, є правомірними, підстав для закінчення виконавчого провадження № 55531552 немає.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні скарги НБУ на дїї та бездіяльність державного виконавця.

Керуючись ст. ст. 234, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні скарги Національного банку України про визнання дій та бездіяльності головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. неправомірними щодо винесення постанови у ВП № 55531552 про закінчення виконавчого провадження, зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвала постановлена в нарадчій кімнаті та проголошена її вступна та резолютивна частина в судовому засіданні 4 червня 2018 року.

Повний текст ухвали складений 11 червня 2018 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя Головіна К.І.