РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.05.2018Справа № 910/19450/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперія Холдінг»

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

про визнання недійсною додаткової угоди

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Ільєнко О.О.

Представники сторін:

від позивача - не з'явились

від відповідача - Градов А.Р. (представник за довіреністю)

В судовому засіданні 24.05.2018р., відповідно до положень ст.ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено сторін, що повний текст рішення буде складено та підписано 06.06.2018р.

СУТЬ СПОРУ:

06 листопада 2017 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдінг" (позивач) надійшла позовна заява б/н б/д до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (відповідач) в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору від 17.11.2016 року № 4И16122г, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперія Холдінг" та Приватним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана додаткова угода до кредитного договору від 17.11.2016 року № 4И16122г є недійсною, в силу ст.ст. 207, 215 Цивільного кодексу України, оскільки рішення уповноваженого органу товариства позивача про укладення додаткової угоди до кредитного договору від 17.11.2016 року № 4И16122г не приймалось.

Відповідач надав відзив на позов, проти задоволення позовних вимог заперечує, мотивуючи це тим, що відповідач самостійно відповідних доказів до матеріалів справи не надав та не довів обставин укладення та факту укладення відповідної угоди.

Ухвалою суду від 08.11.2017р. було порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 28.11.2017р.

Ухвалою суду від 28.11.2017р. було задоволено клопотання позивача про витребування доказів, розгляд справи було відкладено до 21.12.2017р.

15.12.2017р. набув чинності Господарський процесуальний кодекс України в новій редакції.

Відповідно до пункту 9 частини першої розділу ХІ (Перехідні положення) вказаного кодексу справи у судах першої інстанції, провадження в яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою суду від 21.12.2017р. було вирішено здійснювати розгляд даної справи у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.01.2018р.

В судових засіданнях 30.01.18р., 27.02.2018р., 06.03.2018р., 20.03.2018р. оголошувались перерви.

30.01.2018р. представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про витребування у позивача оригіналу для огляду та копію для долучення до матеріалів справи книги протоколів Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперія Холдинг».

Судом було відмовлено в задоволенні поданого клопотання, оскільки представник позивача в судовому засіданні повідомив про відсутність такого доказу та надав суду відповідну письмову заяву.

В судовому засіданні 27.02.2018р. було постановлено ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження на 30 днів.

В судовому засіданні 29.03.2018р. було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 26.04.2018р.

В судовому засіданні 26.04.2018р. було оголошено перерву до 24.05.2018р.

В судовому засіданні 24.05.2018 р. з розгляду справи по суті представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши всі представлені докази, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.11.2016 шляхом використання електронного цифрового підпису (печатки) між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Імперія Холдінг» (позичальник, Товариство) було укладено кредитний договір №4И16122Г (надалі - «кредитний договір»).

Відповідно до пп. 1.1, 1.2 з урахуванням розділу «А. Істотні умови кредитування» було встановлено, що Банк за наявності вільних коштів зобов'язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом у розмірі 4 200 000 000,00 грн. на фінансування поточної діяльності в обмін на зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, у визначені цим договором терміни. Термін повернення кредиту - 12.11.2025.

За змістом пп. 2.1.1, 2.1.2 кредитного договору банк зобов'язався відкрити для обслуговування кредиту рахунки, а саме: позичковий рахунок, рахунок по відсотках та рахунок для сплати винагороди. Надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів на підставі розрахункових документів позичальника у межах суми, визначеної у п. 1.1., а також за умови виконання позичальником зобов'язань, передбачених пп. 2.2.1, 2.2.11.

Відповідно до пп. 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору позичальник зобов'язався використовувати кредит на цілі, зазначені у п. 1.1 цього договору. Сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до пп. 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 цього договору. Повернути кредит в строки/терміни, встановлені пп. 1.2, 2.3.2, 2.2.14.

Згідно із пп. 6.1, 6.2 кредитного договору цей договір в частині п. 4.4 набирає чинності з моменту підписання і скріплення печатками сторін, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов'язань сторонами за цим договором. Договір може бути змінений або розірваний за ініціативою однієї із сторін у встановленому законом і цим договором порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

В даному випадку підставою для недійсності додаткової угоди заявленою позивачем є те, що загальними зборами ТОВ «Імперія Холдінг» не приймалося рішення про укладення з відповідачем додаткової угоди, а також не приймалося рішення на надання директору повноважень на підписання такої угоди, оскільки за змістом статуту товариства підписанню такої угоди мало передувати погодження її укладання загальними зборами такого товариства.

Частинами 1, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтею 97 Цивільного кодексу України встановлено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст. 145 Цивільного кодексу України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства. До виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю належить: визначення основних напрямів діяльності товариства, затвердження його планів і звітів про їх виконання; внесення змін до статуту товариства, зміна розміру його статутного капіталу; створення та відкликання виконавчого органу товариства; визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів; затвердження річних звітів та бухгалтерських балансів, розподіл прибутку та збитків товариства; вирішення питання про придбання товариством частки учасника; виключення учасника із товариства; прийняття рішення про ліквідацію товариства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу. Статутом товариства і законом до виключної компетенції загальних зборів може бути також віднесене вирішення інших питань. Питання, віднесені до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства, не можуть бути передані ними для вирішення виконавчому органу товариства.

Відповідач стверджує, що оспорювану додаткову угоду було укладено між сторонами 29.11.2016р.

У відповідності до п. в) п. п. 8.3. статуту ТОВ «Імперія Холдінг», затвердженого рішенням загальних зборів учасників Товариства, оформленим протоколом №17/05/2016 від 17.05.2016 року (надалі - «статут»), директор має повноваження, зокрема: розпоряджатися майном і грошовими коштами товариства, укладати договори, укладати інші правочини, у межах повноважень, встановлених законодавством України та цим статутом.

Водночас положення зазначеного статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперія Холдінг» не визначено, що укладення додаткової угоди могло бути здійснено директором Товариства не інакше як за наслідками прийняття загальними зборами учасників такого товариства відповідного рішення про зміну істотної умови кредитного договору та надання відповідних повноважень директору на укладення додаткової угоди для цього.

Крім того, суд звертає увагу сторін на те, що в силу приписів ст.ст. 6, 626, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України договір є вчиненим з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх його істотних умов, визначених в т.ч. на розсуд сторін.

Положеннями кредитного договору №4И16122Г сторонами було визначено, що його істотними умовами є, вид кредиту, його ліміт, термін повернення, рахунок для обслуговування кредиту, відсоткова ставка за користування кредитними коштами та порядок сплати відсотків, реквізити сторін.

Відповідно до абз. 1, 2, 3 п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Тобто, при розгляді спору щодо визнання правочину недійсним, суд в першу чергу повинен встановити чи був такий правочин укладений.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 639 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За змістом ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Надана представником відповідача копія додаткової угоди не містить відтиску електронних печаток на відміну від копії кредитного договору №4И16122Г, наданої позивачем, на якій містяться електронні печатки сторін договору з примітками «електронна печатка накладена в Папка 24».

З огляду на викладене, враховуючи заперечення позивача щодо укладення оскаржуваної додаткової угоди та відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували існування дійсних намірів останнього на зміну умов кредитного договору, то суд дійшов висновку про недоведеність факту укладення між сторонами оспорюваної додаткової угоди.

Оскільки матеріали справи не містять доказів реального існування оспорюваної додаткової угоди між ТОВ «Імперія Холдінг» та ПАТ КБ «Приватбанк» до кредитного договору, то у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог про визнання такої додаткової угоди недійсною.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України суд відмовляє позивачу у вимозі про стягнення з відповідача судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 06.06.2018р.

Суддя О.В. Котков