КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2018 р. Справа№ 911/3394/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Бойко Р.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кофе Бар Плюс»

на рішення Господарського суду Київської області

від 15.02.2018 (повне рішення складено 26.02.2018)

у справі № 911/3394/17 (суддя Лилак Т.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кофе Бар Плюс»

до 1) Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

2) Регіонального відділення Фонду державного майна України по

Київській області

про визнання правочинів недійсними та зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кофе Бар Плюс» (далі - ТОВ «Кофе Бар Плюс», позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», відповідача-1) та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області (далі - РВ ФДМУ по Київській області, відповідача-2) про:

- визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» в особі директора із забезпечення дохідності від неавіаційної діяльності Зубко Г.Ю. у формі листа від 07.11.2017 №01-22-4460;

- визнання недійсним пункт 12.1 попереднього договору оренди №02.5-14-41 нерухомого майна, що належить до державного власності, від 29.04.2016, в редакції додаткової угоди №4, що укладений між ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» та ТОВ «Кофе Бар Плюс», в частині слів «але в будь-якому випадку до 31.10.2017 включно»;

- зобов'язання ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» безперебійно надавати ТОВ «Кофе Бар Плюс» послуги, передбачені договором №02.5-14/1-163 від 11.10.2016 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю у порядку, передбаченому договором;

- зобов'язання РВ ФДМУ про Київській області здійснити передбачені законодавством дії щодо проведення конкурсу на право оренди державного майна (приміщення №172 та частини приміщення №226 на третьому поверсі пасажирського терміналу «D» (інв. №47578), загальною площею 315,0 кв.м., балансоутримувачем якого є ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», а саме: затвердити умови та строк проведення конкурсу на право оренди державного майна: опублікувати оголошення про конкурс на право оренди державного майна в газеті «Відомості приватизації» не пізніше за десять календарних днів до дати проведення конкурсу; укласти з переможцем конкурсу договір оренди державного майна.

В обґрунтування своїх вимог зазначило, що лист відповідача-1 (аеропорту) від 07.11.2017 про припинення попереднього договору оренди, який підписано не уповноваженою особою, не відповідає внутрішній волі ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», відтак має бути визнаний судом недійсним як односторонній правочин. Крім цього, за твердженнями позивача, пункт 12.1 попереднього договору оренди в частині слів «але в будь-якому випадку до 31.10.2017 включно» також належить визнати недійсним, адже припинення цього договору 31.10.2017 суперечить приписам Закону України «Про оренду державного та комунального майна», які визначають, що термін договору оренди не може бути меншим ніж 5 років. Оскільки правових підстав для припинення договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю немає, а відповідач-1 стверджує, що припинить його виконання, на переконання позивача, виконання зобов'язань ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» за цим договором має бути забезпечено судом в примусовому порядку. В частині вимог щодо зобов'язання РВ ФДМУ по Київській області здійснити передбачені законодавством дії по проведенню конкурсу на право оренди державного майна позивач наполягав на не закінчення процедури укладення основного договору оренди через бездіяльність РВ ФДМУ, адже за відсутності будь-яких перешкод для подальшого проведення конкурсу, затвердження його умов та строку проведення, останнє жодних дій в цьому напрямку не здійснило тощо.

Рішенням Господарського суду Київської області від 15.02.2018 у справі № 911/3394/17 в задоволені позову відмовлено. Скасовано вжиті заходи до забезпечення позову, а саме: заборона ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» перешкоджати ТОВ «Кофе Бар Плюс» у використанні приміщення № 172 та частини приміщення № 226 на третьому поверсі пасажирського терміналу «D» (інв. № 47578), загальною площею 315,0 кв.м. шляхом обмеження чи припинення необхідного для використання приміщень за призначенням комунального обслуговування (водопостачання, теплопостачання, електропостачання, водовідведення тощо).

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ТОВ «Кофе Бар Плюс» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та приписам матеріального права. За твердженнями апелянта, висновки суду про припинення попереднього договору оренди з 31.10.2017 за закінченням строку, на який його було укладено, не відповідають дійсним обставинам справи, адже судом не враховано, що факт продовження орендних відносин після 31.10.2017 підтверджується внесеним товариством завдатком за два останні місяці оренди. Крім цього,оскільки аеропорт здійснив нарахування орендної плати за вересень-жовтень 2017 та прийняв від товариства плату за цей період, відповідно вересень-жовтень 2017 є двома останніми місяцями дії договору й останній не припинив своєї дії. На думку апелянта, лист відповідача-1 (аеропорту) від 07.11.2017 є одностороннім правочином, який створює для товариства обов'язок щодо повернення майна та в силу приписів ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» впливає на продовження строку попереднього договору оренди, відтак висновки суду в цій частині є помилковими й призвели до невірного вирішення спору. На переконання скаржника, згаданий лист, в якому відповідач-1 повідомляв про припинення договору оренди, не відповідає волі особі, яка уповноважена діяти від імені ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», адже в листі на ім'я Міністерства інфраструктури України аеропорт інформував про можливість надання майна в оренду строком на 10 років. Крім цього, суд не врахував, що укладений між сторонами договір є змішаним, відповідно до нього застосовуються як норми, що регулюють орендні відносини, так й вимоги, якими унормовано укладення попередніх договорів, а тому дійшов помилкового висновку про те, що положення ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» не поширюються на правовідносини між сторонами за відсутності укладеного договору оренди майна, що належить до державної власності в порядку ст. 9 Закону. Крім цього, за твердженнями апелянта, висновки суду про відсутність між позивачем та відповідачем-2 правовідносин спростовується тим, що товариство згідно ст. 7 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» ініціювало укладення договору оренди майна, а РВ ФДМУ розпочало укладення такого договору шляхом вчинення певних процедур, втім цього не було закінчено через бездіяльність РВ ФДМУ тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач-1 подав відзив, в якому зазначив про безпідставність на необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

В судове засідання апеляційної інстанції 05.06.2018 з'явився представник відповідача-2, представники позивача та відповідача-1 не з'явились, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цих представників за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 29.04.2016 між ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (відповідачем-1, балансоутримувачем за договором) та ТОВ «Кофе Бар Плюс» (позивачем, орендарем за договором) укладено попередній договір оренди №02.5-14-41 нерухомого майна, що належить до державної власності (далі - попередній договір оренди), за умовами п.п. 1.1, 1.2 якого балансоутримувач передає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення №172 та частину приміщення №266 на третьому поверсі пасажирського терміналу «D» (інв. №47578) загальна площа 315,0 кв.м. Майно знаходиться на балансі балансоутримувача та розміщене за адресою: Міжнародний аеропорт «Бориспіль», м. Бориспіль, Київська область 08307.

Відповідно до п. 2.1 попереднього договору оренди орендар вступає у строкове платне користування майном на термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту передачі-приймання майна. Акт передачі-приймання підписують балансоутримувач та орендар.

Оплата згідно п.3.1 попереднього договору оренди здійснюється орендарем з дати підписання сторонами акту передачі-приймання орендованого майна в оренду і припиняється з дати фактичного звільнення орендарем майна, що підтверджується підписанням сторонами акту передачі-приймання орендованого майна.

Орендар зобов'язується укласти основний договір оренди майна з Регіональним відділення Фонду державного майна України по Київській області з дотриманням всіх процедур згідно з вимогами діючого законодавства до 31.10.2016. На протязі 10-ти днів з дати укладання цього договору надати копії підтверджуючих документів щодо звернення з ініціативою до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області з метою укладання договору оренди майна (п.п. 5.22, 5.23 попереднього договору оренди).

Даний договір згідно п. 12.1 набуває чинності з дати підписання його сторонами та є чинним до дати укладання основного договору оренди з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, або до визнання переможцем конкурсу на право оренди майна іншого учасника, але в будь-якому випадку до 31.10.2016 включно, в залежності від того яка дата наступить раніше. Після цього договір припиняє свою дію.

На виконання умов цього договору ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» передало, а ТОВ «Кофе Бар Плюс» прийняло в користування приміщення №172 та частину приміщень №226 на третьому поверсі пасажирського терміналу «D» за адресою: 08307, Київська обл., м. Бориспіль, аеропорт, що підтверджується складеним між сторонами актом № 1 передачі-приймання орендованого майна до попереднього договору оренди.

В зв'язку з переданням вищевказаного майна, між ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (відповідачем-1, балансоутримувачем за договором) та ТОВ «Кофе Бар Плюс» (позивачем, орендарем за договором) було укладено договір №02.5-14/1-163 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 11.10.2016, за умовами якого балансоутримувач надає, а орендар отримує послуги із забезпечення теплопостачання (теплова енергія), санітарно-гігієнічних умов праці, використання води для прибирання орендованого майна самостійно орендарем, прибирання (сміттєзбірника) та вивезення твердих побутових відходів, вода холодна (з податком на воду), вода гаряча (з податком на воду) вода стічна, підтримання в належному стані території, прилеглої до орендованого майна, використання мереж освітлення території аеропорт, обслуговування внутрішньо портових доріг та під'їзних шляхів, забезпечення приміщень загального користування.

05.05.2016 позивач звернувся до РВ ФДМУ по Київській області із заявою про надання майна в оренду.

Наказом РВ ФДМУ від 19.10.2016 №04-2/31 прийнято рішення про проведення конкурсу на право оренди майна.

29.04.2016 між сторонами було укладено додаткову угоду № 4 до попереднього договору оренди, відповідно до якої сторони погодили викласти пункти 5.22 та 12.1 договору в наступній редакції: « 5.22 Укласти основний договір оренди майна з регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області з дотриманням всіх процедур згідно з вимогами діючого законодавства до 31.10.2017»; « 12.1 Даний договір набуває чинності з дати підписання його сторонами та є чинним до дати укладання основного договору оренди з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, або до визнання переможцем конкурсу на право оренди майна іншого учасника, але в будь-якому випадку до 31.10.2017 включно, в залежності від того яка дата наступить раніше. Після цього договір припиняє свою дію.».

З огляду на погоджені сторонами в додатковій угоді № 4 умови, 31.10.2017 попередній договір оренди припинив свою дію.

07.11.2017 ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» надіслало позивачу листа №01-22-4460 про повернення орендованого майна, в якому повідомило, що дія попереднього договору оренди закінчилась 31.10.2017. Крім цього, за текстом цього листа, ДП «МА «Бориспіль» припинить надання послуг електро - та водопостачання майна у випадку його неповернення.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що згаданий лист відповідача-1 (аеропорту) від 07.11.2017 про припинення попереднього договору оренди є вчиненим ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» в особі директора із забезпечення дохідності від неавіаційної діяльності Зубко Г.Ю. (повноваження якого на підписання односторонніх правочинів від імені ДП «МА «Бориспіль» не підтверджені) одностороннім правочин, відтак з посиланням на приписи ст. ст. 203, 207, 215 ЦК України просив визнати його недійсним.

Як вище згадувалось, за умовами п.п. 1.1, 1.4 попереднього договору оренди балансоутримувач (відповідач-1) передав, а орендар - прийняв в строкове платне користування приміщення №172 та частину приміщення №266 на третьому поверсі пасажирського терміналу «D» (інв. №47578) загальною площею 315,0 кв.м.

Відповідно до п.5.23 попереднього договору оренди орендар зобов'язався на протязі 10-ти днів з дати укладення цього договору надати копії підтверджуючих документів щодо звернення з ініціативою до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області з метою укладення договору оренди майна.

Положеннями п. 5.22 попереднього договору оренди (в редакції додаткової угоди № 4) сторони погодили, що орендар зобов'язався укласти основний договір оренди майна з регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області з дотриманням всіх процедур згідно з вимогами діючого законодавства до 31.10.2017.

За приписами ст. 291 ГК України договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Строк договору оренди згідно ч. 4 ст. 284 ГК України визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 283 ГК України).

Відповідно до ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Сторони погодили ( п. 12.1 договору в редакції, викладеній у додатковій угоді №4 від 31.07.2017), що договір є чинним до дати укладання основного договору оренди з відповідачем-2 або до визнання переможцем конкурсу на право оренди майна іншого учасника, але в будь-якому випадку до 31.10.2017 включно, в залежності від того, яка дата наступить раніше. Після цього договір припиняє свою дію.

За приписами ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Таким чином, за приписами ч. 1 ст. 785 ЦК України та умовами п. 2.4 попереднього договору оренди, сторони передбачили, що у разі припинення договору, позивач зобов'язаний протягом 10-ти діб з дати повідомлення про припинення договору або з дати, зазначеної у повідомленні, повернути майно відповідачу-1 у належному стані, з урахуванням нормального фізичного зносу. При поверненні майна, відповідач-1 і позивач підписують акт передачі-приймання майна.

Як встановлено матеріалами справи, 07.11.2017 на адресу позивача відповідачем-1 направлено листа №01-22-4460 про закінчення дії договору 31.10.2017 та необхідність повернення майна.

Правочином на підставі ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Оскільки припинення орендних правовідносин між сторонами відбулося внаслідок закінчення строку договору оренди, а не направлення листа від 07.11.2017 за №01-22-4460, адже цим листом відповідач-1 лише повідомив позивача про припинення договору оренду за закінченням строку, на який його було укладено, доводи позивача (апелянта) про те, що спірний лист є одностороннім правочином в розумінні ст. 202 ЦК України як безпідставні та необґрунтовані правомірно не прийнято судом першої інстанції до уваги. За відсутності правових підстав для визнання згаданого листа недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Твердження позивача (апелянта) про те, що цього листа підписано неуповноваженою особою, а саме директором із забезпечення дохідності від неавіаційної діяльності, повноваження якого на підписання односторонніх правочинів від імені ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» не підтверджено в суді, не заслуговують на увагу в силу ч.1 ст. 74 ГК України, адже державне комерційне підприємство діє на основі статуту, в даному випадку п. 9.3 ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» визначено, що генеральний директор видає довіреності.

23.08.2017 генеральним директором відповідача-1 видано довіреність №01-22/7-267, якою директора із забезпечення дохідності від неавіаційної діяльності Зубка Георгія Юрійовича уповноважено представляти інтереси ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», в томи числі підписувати від імені керівника підприємства вихідні листи, підготовлені структурним підрозділами, що підпорядковані директору із забезпечення дохідності від неавіаційної діяльності (п. 2 довіреності від 23.08.2017 №01-22/7-267).

Матеріалами справи встановлено, що лист від 07.11.2017 №01-22-4460 підготовлено Зорук Оленою Юріївною, провідним фахівцем відділу договорів оренди служби орендних відносин, яка підпорядкована директору із забезпечення дохідності від неавіаційної діяльності (довідка від 26.12.2017 №11-10-675 за підписом начальника служби управління та розвитку персоналу ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»), тобто підписано належним чином уповноваженою посадовою особою відповідача-1.

Крім цього, позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним п. 12.1 попереднього договору оренди в частині слів «але в будь-якому випадку до 31.10.2017 включно», які мотивовано тим, що припинення цього договору 31.10.2017 суперечить приписам Закону України «Про оренду державного та комунального майна», адже термін договору оренди не може бути меншим ніж 5 років. На переконання позивача (апелянта) при укладенні додаткової угоди №4 до попереднього договору оренди ініціатива про встановлення однією з імовірних дат припинення договору, зокрема 31.10.2017, від позивача не надходила, він був заінтересований у довгостроковому користуванні майном. Оскільки позивач не пропонував укласти договір на термін менший, ніж п'ять років, його строк згідно ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не може бути меншим за п'ять років.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, є : зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі постанова пленуму № 11) встановлено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», частини третьої статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Спір у даній справі виник, зокрема, в зв'язку із оспорюванням позивачем законності п.12.1 попереднього договору оренди з огляду на його невідповідність приписам Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в частині терміну договору оренди, який не може бути меншим ніж 5 років.

Як вище згадувалось, згаданим пунктом (12.1) попереднього договору оренди (в редакції додаткової угоди №4) сторони погодили, що цей договір набуває чинності з дати підписання його сторонами та є чинним до дати укладання основного договору оренди з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, або до визнання переможцем конкурсу на право оренди майна іншого учасника, але в будь-якому випадку до 31.10.2017 включно, в залежності від того яка дата наступить раніше. Після цього договір припиняє свою дію.

За приписами ч. 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Оскільки сторонами не було укладено договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності в порядку ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» шляхом проведення конкурсу, положення ст. 17 цього Закону не можуть поширюватися на укладений між сторонами попередній договір оренди.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними відповідно до ст. 6 цього Кодексу в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Договір на підставі ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним (ст. 638 ЦК України) якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, правочин є правомірним згідно ст. 204 ЦК України.

Таким чином, на підставі ст. 204 ЦК України проголошується презумпція правомірності правочину, і всі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов'язками, що виникли в учасників такого правочину. При цьому, презумпція правомірності правочину може бути спростована лише у двох випадках: коли правочин за своїм змістом, формою чи іншими елементами в імперативній формі визнається законом недійсними з моменту його вчинення (нікчемний правочин); коли недійсність правочину встановлюється судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорюваний правочин).

Оскільки підписуючи попередній договір оренди сторони узгодили істотні умови, в тому числі щодо строку дії договору, а позивач не скористався наданим йому законом правом укласти договір на більший строк (ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна»), висновки місцевого господарського суду про відсутність підстав для визнання оспорюваного пункту попереднього договору оренди недійсним є правомірними.

Одночасно позивачем заявлено вимоги про зобов'язання ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» безперебійно надавати ТОВ «Кофе Бар Плюс» послуги за договором №02.5-14/1-163 від 11.10.2016 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, які мотивовано тим, що договір про комунальні послуги припиняє свою дію з дати припинення орендних відносин за договором. За твердженнями позивача, він не отримував жодних заяв про припинення дії договору про комунальні послуги, а лист відповідача-1 від 07.11.2017 №01-22-4460 про припинення дії договору підписаний не уповноваженою на те особою та не може свідчити про припинення орендних відносин за договором, відтак правових підстав для припинення виконання ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» своїх зобов'язань за договором про комунальні послуги наразі немає.

Умовами п. 5.8 попереднього договору оренди сторони визначили обов'язок орендаря укласти з балансоутримувачем договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю протягом 15 робочих днів після підписання сторонами цього договору.

На виконання згаданих умов попереднього договору оренди, між ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (відповідачем-1, балансоутримувачем за договором) та ТОВ «Кофе Бар Плюс» (позивачем, орендарем за договором) 11.10.2016 укладено договір №02.5-14/1-163 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю (далі договір про відшкодування витрат), відповідно до п. 1.1 якого в зв'язку з наданням позивачу в строкове платне користування приміщення №172 та частини №226 на третьому поверсі пасажирського терміналу «D» (інв. №47578) загальною площею 315,0 кв.м. для розміщення бару з правом продажу товарів підакцизної групи, ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» отримує послуги, визначені розділом I «Предмет Договору» (з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №1 від 23.11.2017 до згаданого договору).

Відповідно до ч. 7 ст. 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Отже, із закінченням строку дії договору, припиняються господарські зобов'язання сторін, що виникли на його основі.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами ( ст. 909 ЦК України).

За приписами ч. 3 ст. 202 ГК України до відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовується відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

За умовами п. п. 1.6, 6.4 договору про відшкодування витрат він припиняє свою дію з дати припинення орендних відносин за попереднім договором оренди.

Оскільки попередній договір оренди припинив свою дію з 31.10.2017 згідно п. 5.22 договору в редакції, викладеній у додатковій угоді №4 від 31.07.2017, з цього часу й припинились господарські зобов'язання між сторонами, які виникли на основі договору про відшкодування витрат. Відповідно відсутні правові підстави для зобов'язання ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» в судовому порядку безперебійно надавати ТОВ «Кофе Бар Плюс» послуги за договором про відшкодування витрат, відтак позовні вимоги в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не підлягають задоволенню.

Крім цього, позивачем було заявлено вимоги про зобов'язання РВ ФДМУ про Київській області здійснити передбачені законодавством дії щодо проведення конкурсу на право оренди державного майна (приміщення №172 та частини приміщення №226 на третьому поверсі пасажирського терміналу «D» (інв. №47578), загальною площею 315,0 кв.м., балансоутримувачем якого є ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», а саме: затвердити умови та строк проведення конкурсу на право оренди державного майна: опублікувати оголошення про конкурс на право оренди державного майна в газеті «Відомості приватизації» не пізніше за десять календарних днів до дати проведення конкурсу; укласти з переможцем конкурсу договір оренди державного майна. В обґрунтування цих вимог зазначив, що товариство в порядку ст. 7 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» ініціювало укладення договору оренди майна, а РВ ФДМУ розпочало укладення такого договору шляхом вчинення певних процедур, втім їх не було закінчено через бездіяльність РВ ФДМУ тощо.

За загальними положеннями статуту, аеропорт є державним комерційним підприємством цивільної авіації, яке засноване на державній власності та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України (уповноважений орган управління).

Майно аеропорту є державною власністю і належить йому на праві господарського відання (п. 4.2 статуту аеропорту).

Абзацом 2 ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (із змінами і доповненнями), положення якого кореспондуються з приписами абзацу 2 ч. 1 ст. 287 ГК України, орендодавцем майна, що належить ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на праві господарського відання і обліковується у нього на балансі, є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області.

Організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, регулюється законом.

Положеннями ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено порядок укладання договору оренди, на виконання якого сторонами було вжито відповідних заходів.

Як встановлено матеріалами справи, позивач листом від 05.05.2016 №6/04 звернувся до РВ ФДМУ по Київській області з пропозицією щодо оренди приміщення №172 та частини приміщення №226 на третьому поверсі пасажирського терміналу «D» (інв. №47578) загальною площею 315,0 кв.м., яке знаходиться на балансі ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», для організації харчування пасажирів.

В свою чергу, РВ ФДМУ по Київській області листами від 12.05.2016 №08-09-1961 та від 13.07.2-16 №08-09-3069 надіслав Уповноваженому органу управління копії наданих позивачем матеріалів для отримання висновків щодо можливості оренди майна, який листом від 10.10.2016 №9948/16/10-16 повідомив про погодження укладання договору оренди майна і надав висновки про його умови.

В подальшому РВ ФДМУ по Київській області в офіційному виданні Фонду державного майна України додатку до «Державного інформаційного бюлетеня про приватизацію» в газеті «Відомості приватизації» №79 (995) 03.10.2016 було розміщено оголошення про намір передати майно в оренду із зазначенням строку, протягом якого приймаються заяви про оренду майна.

Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавець протягом трьох робочих днів після закінчення строку приймання заяв, своїм наказом ухвалює рішення за результатами вивчення попиту на об'єктах оренди. У разі якщо подано лише одну заяву, конкурс на право оренди не проводиться і договір оренди укладається із заявником. У разі надходження двох і більше заяв орендодавець оголошує конкурс на право оренди.

За результатами вивчення попиту на об'єкт оренди (майно), РВ ФДМУ по Київській області було отримано більше однієї заяви, в зв'язку з чим останнім мав бути оголошений конкурс.

З огляду на те, що попередній договір оренди припинився за закінченням строку 31.10.2017, й між позивачем і відповідачем-2 немає договірних або передбачених законодавством правовідносин, відсутні правові підстави для зобов'язання відповідача 2 провести конкурс на право оренди державного майна, опублікування оголошення про конкурс та укладення з переможцем конкурсу договору оренди державного майна, оскільки це є втручанням в повноваження відповідача 2, встановлені Законом України «Про оренду державного та комунального майна». В зв»язку з цим доводи позивача (апелянта) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Твердження апелянта (позивача) щодо невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 240, 269-270, 273, 275, 281-284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кофе Бар Плюс» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 15.02.2018 у справі № 911/3394/17 - без змін.

Матеріали справи № 911/3394/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.06.2018

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко