донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

04.06.2018 справа №905/2700/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача): суддів: при секретарі судового засідання: за участю представників: від позивача: від відповідача: від третьої особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 згідно наказу не з'явився не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ, Донецька область
на рішення господарського суду Донецької області
від13.03.2018р. (повний текст 15.03.2018р.)
у справі№905/2700/17 (суддя Мельниченко Ю.С.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю ДАНКОМ, м. Бахмут, Донецька область
до за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: про Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ, Донецька область Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, м. Маріуполь, Донецька область. стягнення 11 810 701 грн. 79 коп.
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року до господарського суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю ДАНКОМ, м. Бахмут, Донецька область (далі Позивач) із позовом до Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ, Донецька область (далі Відповідач) про стягнення 11 810 701 грн. 79 коп., з яких: 9 017 032,04 грн. сума основного боргу, 509 894,63 грн. 3% річних та 2 283 775,12грн. сума інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Донецької області від 13.03.2017 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 9 017 032,04 грн. основного боргу, 3% річних у розмірі 509 153,51 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 283 775,12 грн. та витрати зі сплати судового збору у сумі 177 149,41 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права України, а також при неповному зясуванні обставин справи.

Зокрема, скаржник вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням вимог чинного законодавства та дійшов помилкового висновку щодо доведеності та обгрунтованості позовних вимог, враховуючи наступне. Поперше, 08 червня 2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №373 якою з переліку обєктів, де здійснювався поточний середній ремонт було виключено автомобільну дорогу від (Н-21) від (Н-21) підїзд до Савур-Могили, км 0+000 км 7 + 200. Відповідач стверджує, що вказаним спростовуються будь-які посилання позивача на постанову КМУ №498 (як родову), як на якийсь факт, що начебто підтверджує виконання позивачем робіт на обєкті. По друге, Позивачем пропущено строк позовної давності щодо заявлених вимог, оскільки продовження дії Договору шляхом укладення додаткових угод до нього не змінює строку та порядку виконання грошового зобовязання. Потретє, апелянт вважав акти та довідку неналежними доказами зважаючи на те, що вищевказані начебто підписані, зокрема, заступником начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області ОСОБА_6, який на підставі особистої заяви від 27.03.2014р. був звільнений зі Служби автомобільних доріг у Донецькій області 28.03.2014р. за власним бажанням. Почетверте, звертає увагу суду на те, що Відповідачем у відзиві (з додатками) зазначалось, що у Служби автомобільних доріг у Донецькій області відсутня спірна заборгованість, в підтвердження чого надавалась бухгалтерська довідка. Також, Відповідач зазначав, що судом першої інстанції не зазначено про частину судового збору, яка підлягає стягненню з Позивача з огляду на часткове задоволення позовних вимог.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого він, зокрема, зазначав, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, оскільки акти приймання будівельних робіт та довідки про вартість виконаних робіт не містять будьяких заперечень з боку Відповідача, а виключення у 2016році з додатку 2 до Постанови КМУ № 498 обєкту, що є предметом укладеного Договору, не звільняє Відповідача від виконання зобовязання, яке виникло раніше. Переривання строку позовної давності відбувалось укладенням додаткових угод до Договору.

Позивач у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги зазначаючи про безпідставність доводів останньої, з підстав, викладених у відзиві.

Відповідач та Третя особа в судове засідання 04.06.2018р. не з'явились, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, у звязку з чим судова колегія вважає за можливе закінчити розгляд справи у їх відсутності.

Інших клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи, встановлені наступні обставини:

- укладення 25.06.2013 р. між сторонами Договору підряду № 2-66 (далі Договір), за умовами п.1.1 якого підрядник бере на себе зобовязання за завданням замовника своїми силами і засобами, на власний ризик виконати послуги з поточного середнього ремонту автомобільної дороги від (Н-21) підїзд до ОСОБА_7, км 0+00 км 7+200 (далі - обєкт) відповідно до затвердженої кошторисної документації та в обумовлений цим договором термін, а замовник прийняти закінчений поточним середнім ремонтом обєкт і сплатити вартість виконаних послуг;

- укладення сторонами 31.12.2014р. та 28.02.2014р. додаткових угод до Договору підряду №2-66 від 25.06.2013р., якими, зокрема, продовжувався строк дії Договору та укладався графік фінансування робіт з поточного середнього ремонту автомобільної дороги від (Н-21) підїзд до ОСОБА_7, км 0+00 км 7+200, обсяг 2014 року 19 660 768,80 грн.;

-виконання Позивачем на користь Відповідача обумовлених умовами Договору робіт на загальну суму 9 017 032,04 грн. та прийняття їх Відповідачем;

- підписання сторонами без доповнень та зауважень стосовно обсягу виконаних робіт або їх якості актів приймання будівельних робіт №1 та №2 на загальну суму 9 017 032,04 грн. та довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат;

- невиконання Відповідачем грошового зобовязання щодо оплати за виконані роботи в сумі 9 017 032,04 грн. за Договором.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на неналежне виконання Відповідачем своїх зобов'язань за Договором в частині своєчасної оплати вартості виконаних робіт внаслідок чого у Відповідача виникла заборгованість у розмірі 9 017 032,04 грн., у звязку з чим Позивачем на суму заборгованості нараховано 3% річних та інфляційні втрати.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту неналежного виконання Відповідачем його зобов'язань за Договором підряду Договору підряду № 2-66 від 25.06.2013р. щодо своєчасної оплати вартості виконаних робіт, зважаючи на відсутність будьяких заперечень з боку Відповідача стоосовно обсягу та вартості виконаних робіт, які зазначені у актах приймання будівельних робіт.

Проте, Відповідач обґрунтовував свої заперечення тим, що:

- розрахунки проводяться шляхом оплати замовником протягом 20 банківських днів, при наявності коштів на бюджетних рахунках, після підписання сторонами акта приймання виконаних будівельних робіт (п.12.1., п.12.2. Договору №2-66). Однак, акти приймання виконаних будівельних робіт за 2013р. та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати, підписаних сторонами на виконання умов договору №2-66, вбачається, що ці акти та довідки не містять такого реквізиту як дата підписання, тому, на думку Відповідача, підлягає застосуванню ч.2 ст. 530 ЦК України;

-відповідно до положень п.12.1. Договору, підставами виникнення зі сторони замовника зобовязання з проведення розрахунку з учасником сторонами договору погоджено сукупність таких юридичних фактів як підписаний акт прийняття виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в та наявність коштів на бюджетних рахунках. Проте, замовником не зареєструвано зобовязання за Договором №2-66 в органах казначейства з огляду на відсутність підписаних сторонами актів приймання виконаних будівельних робіт (ф.КБ-2в) та довідок про вартість будівельних робіт (КБ-3);

-Позивачем пропущено строк позовної давності щодо заявлених вимог, оскільки, зважаючи на те, що вищевказані акти та довідка начебто підписані, зокрема, заступником начальника Служби автомобільних доріг у Донецькій області ОСОБА_6, який на підставі особистої заяви від 27.03.2014р. був звільнений зі Служби автомобільних доріг у Донецькій області 28.03.2014р. за власним бажанням, що підтверджується відповідним документом органу виконавчої влади України - Наказом Державного агентства автомобільних доріг України від 28.03.2014р. №117-К, ці акти та довідка не могли бути підписані відповідачем пізніше ніж 28.03.2014р., а тому позивач, відповідно до положень ст.261 ЦК України, мав би подати позов не пізніше 28.03.2017р.

За таких обставин, Відповідач вважав, що Позивачем не доведено належними доказами факт прийняття робіт за вказаним обєктом на суму в розмірі 9 017 032,04 грн. та одночасно, ним пропущений строк позовної давності із зверненням до суду за захистом порушеного права.

Суд не прийняв до уваги наведені заперечення Відповідача, оскільки вважав підписані між сторонами акти приймання будівельних робіт належними та достатніми доказами факту виконаних робіт, переривання строку позовної давності відбувалось укладенням додаткових угод до Договору та враховуючи відсутність дати на актах приймання будівельних робіт, господарський суд дійшов висновку про їх підписання не пізніше 28.03.2014р. та настання обовязку з оплати до 28.04.2014 р. (20 банківських днів з враховуючи умови п. 12.1 Договору).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції, з чим погоджується судова колегія, встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та своєю правовою природою є договором підряду, який підпадає під правове регулювання глави 61 Цивільного кодексу України.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до частини 4 статті 882 Цивільного кодексу України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Наразі, матеріали справи містять підписані сторонами акти приймання виконаних робіт.

В свою чергу, заперечуючи проти позову, Відповідач зазначав про звільнення з 28.03.2014 р. заступника начальника відповідача ОСОБА_6, що є особою, яка підписала акти №№1, 2 приймання будівельних робіт (КБ-2в), а також довідки про вартість виконаних робіт з боку Відповідача в підтвердження чого до матеріалів справи надано наказ №117-к від 28.03.2014 р. (а.с. 172 том справи 1).

Наведене також є доводом апеляційної скарги.

Дослідивши наведені докази, колегія суддів не приймає таке твердження апелянта до уваги, оскільки враховуючи відсутність конкретної дати на актах №№1, 2 приймання будівельних робіт (КБ-2в) та довідках про вартість виконаних робіт, факт звільнення заступника начальника відповідача 28.03.2014 ОСОБА_6, який підписав означені акти, вважає, що зазначені документи були підписані представником Відповідача до 28.03.2014 р., а тому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про настання строку оплати виконаних робіт до 28.04.2014 р. (20 банківських днів від 28.03.2014р. з урахуванням умов п. 12.1 Договору).

В апеляційній скарзі Відповідач також зазначає, що 17.06.2015 р. Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову №498 (з наступними змінами). Деякі питання використання у 2015-2017 роках коштів, залучених у попередні роки під державні гарантії Державним агентством автомобільних доріг, якою затверджено перелік обєктів будівництва, реконструкції, капітального та поточного ремонту автомобільних доріг загального користування державного і місцевого значення, роботи яких виконано у 2010-2014 роках та обсяги їх фінансування у 2015-2017 роках за рахунок коштів, залучених у попередні роки під державні гарантії Державним агентством автомобільних доріг згідно з додатком 2. Вищевказаною Постановою затверджувався перелік обєктів і Обєкт по Договору №2-66 було включено до переліку включено ремонт автомобільної дороги від (Н-1)- підїзд до ОСОБА_7, км 0+00 км 7+200. Суд першої інстанції зазначив, що підставою для включення до переліку були відповідні відомості, надані відповідачем.

Однак, в подальшому даний обєкт було виключено з Переліку Постановою КМУ №373 від 08.06.2016 р. При цьому, апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази надсилання з боку Відповідача на адресу Кабінету Міністрів України відповідних відомостей.

Дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку, що виключення у 2016 році обєктів у додатку 2 до постанови КМУ №498 обєкту, що є предметом договору №2-66 від 25.06.2013р. не звільняє відповідача від обовязку виконання зобовязання, яке виникло раніше.

Одночасно, Постанови Кабінету Міністрів України мають силу нормативного акту і є обов'язковим для виконанням усіма без винятку, а тому додаткове погодження дій Відповідача стосовно ремонту обєкта, який включено до переліку, у даному випадку не вимагається.

Довідка з бухгалтерського обліку про відсутність заборгованості перед Позивачем є власним внутрішнім документом Відповідача та не може бути належним доказом у розумінні ст.76 Господарського процессуального кодексу України.

Стосовно твердження скаржника про пропущення Позивачем строку позовної давності щодо стягнення спірної суми, судова колегія наголошує наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 1 ст. 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 1 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Разом з тим, умовами пунктів 12.1., 12.3, 12.4. Договору № 2-66 умовою оплати вартості виконаних робіт сторони визначили наявність бюджетного фінансування цих робіт. Під час виконання сторонами умов договору у звязку із затримками бюджетного фінансування, Сторонами укладалась додаткова угода від 30.12.2014р., відповідно до якої термін виконання зобовязань за Договором було продовжено до 31.12.2015р. Більш того, 28.02.2014р. сторонами укладено додаткову угоду, п. 1 якої, з посиланням на постанову КМУ №46 від 12.02.2014р., Сторони фактично зафіксували суму вартості вже виконаних робіт з послуг з поточного середнього ремонту автомобільної дороги від (Н-21) підїзд до ОСОБА_7, км 0+00 км 7+200 по договору підряду №2-66 від 25.06.2013р. за Договором 2-66 від 25.06.2013р. складає 195943,88 грн., що є частиною суми неоплаченого Відповідачем боргу.

Таким чином, враховуючи дату звернення Позивача до суду з даним позовом (23.11.2017р.), умови укладеного сторонами Договору (з урахуванням додатків до нього), у контексті приписів ст. 257, 264 (ч.1) ЦК України, судова колегія вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду щодо безпідставності заяв Відповідача про застосування строку позовної давності за вимогами про стягнення 9017032,04 грн.

За таких обставин, судова колегія вважає доведеним, факт порушення права Позивача в частині отримання своєчасної оплати за виконані роботи, а отже погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача основного боргу в сумі 9 017 032,04грн., інфляційних втрат у розмірі 2 283 775,12 грн. та часткового задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних річних в сумі 509 153,51 грн.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не зазначено про частину судового збору, яка підлягає стягненню з Відповідача є помилковими, оскільки господарським судом, у повній відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладено судові витрати на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та стягнуто з Відповідача на користь Позивача судовий збір у розмірі 177 149,41 грн. про що зазначено у резолютивній частині рішення. При цьому, враховуючи, що платником судового збору при поданні позовної заяви був саме Позивач, визначення іншої частини судового збору, яка підлягає стягненню з Позивача, судом не здійснюється, оскільки ці витрати вже понесені Позивачем.

Будь-яких порушень норм матеріального або процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судова колегія не вбачає.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецькоїобласті від 06.03.2018 у справі № 905/2700/17 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на Відповідача.

Керуючись ст.ст. 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ, Донецька область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 13.03.2018 у справі № 905/2700/17 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у звязку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Службу автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ, Донецька область.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 07.06.2018р.

Головуючий (суддя-доповідач): О.В. Стойка

Судді: О.О.Радіонова

ОСОБА_3