ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"06" червня 2018 р. м. Київ Справа № 911/4191/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «Обухівське», м. Обухів

до відповідача ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Київській області, м. Київ

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1. ОСОБА_2, Обухівський район, с. Нещерів,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Роза-Л»,

Обухівський район, с. Семенівка

про визнання незаконним та скасування наказу

Головуючий суддя Христенко О.О.

судді Рябцева О.О.

ОСОБА_3

за участю представників учасників справи:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився;

від третіх осіб: 1. не зявився;

2. не зявився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні господарського суду Київської області знаходиться справа № 911/4191/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Обухівське» (надалі - позивач) до ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Київській області (надалі - відповідач), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1. ОСОБА_2, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Роза-Л» про визнання недійсним наказу відповідача № 10-3648/15-16-сг від 12.03.2016 та скасування в Поземельній книзі запису про надання земельної ділянки за кадастровим номером :06:004:0013 у приватну власність.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви та додаткових пояснень, позовні вимоги в даній справі обґрунтовані наявністю у Публічного акціонерного товариства «Обухівське» (яке є правонаступником радгоспу-комбінату Обухівський) Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003264 від 19.02.1996, виданого Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, на підставі якого йому передано в користування землі в межах згідно з планом користування для сільськогосподарського виробництва.

Однак, як стверджує позивач, не зважаючи на наявність вказаного Державного акту, 12.03.2016 ОСОБА_1 управлінням Держгеокадастру у Київській області було видано наказ про надання земельної ділянки у власність № 10-3648/15-16-сг, на підставі якого було проведено реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 3,5727 га за кадастровим номером :06:004:0013, яка є частиною земельної ділянки, що належить позивачу відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003264 від 19.02.1996.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, письмові заперечення на позовну заяву, в яких проти зазначених доводів позивача заперечував.

Ухвалою суду від 06.03.2017 провадження у справі № 911/4191/16 було зупинено до остаточного вирішення господарським судом Київської області справи № 911/149/17.

Ухвалою суду від 24.07.2017 поновлено провадження у справі № 911/4191/16.

На підставі ухвали суду від 01.11.2017 року було призначено колегіальний розгляд справи та у відповідності до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 02.11.2017 та ухвали від 06.11.2017 справу № 911/4191/16 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Христенко О.О., судді Рябцева О.О., Ярема В.А.

15 грудня 2017 року набрали чинності зміни до Господарського процесуального кодексу України, внесені Законом України № 2147-VIII від 03.10.2017, відповідно до п.п. 9 п. 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою суду від 10.01.2018 постановлено розгляд даної справи здійснювати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 31.01.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

В судове засідання 06.06.2018 учасники справи не зявились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце судового засідання повідомлені у встановленому законодавством порядку ухвалою суду від 23.05.2018.

Розглянувши матеріали справи суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів (абзац 2 ч. 1 ст. 2 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом)).

Підвідомчість господарських справ була встановлена ст. 12 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом), за змістом п.п. 1, 6 ч. 1 якої господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, і справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Як зазначалось вище 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Господарський процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Господарський процесуальний кодекс України в редакції, чинній на час розгляду справи судом, також установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб'єктами господарювання (п.п. 6, 10, 15 ч. 1 ст. 20 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом), положення якої кореспондуються із ч. 1 ст. 19 цього Кодексу в редакції,чинній на час розгляду справи судом, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Аналогічну норму закріплено в ч. 1 ст. 19 цього Кодексу в редакції, чинній на час розгляду справи судом.

Відтак, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб'єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

При цьому, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Водночас правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно ч.ч. 2 та 3 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами передбачено вказаною нормою та ст.ст. 118, 122 ЗК України. При цьому, порядок паювання земель та виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) встановлено відповідно Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 № 720/95 та Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 № 899-IV.

Таким чином, рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку позовну вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст. 16 ЦК України та пред'являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

З огляду на те, що позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним наказу ОСОБА_1 управління Держгеокадастру, яким надано земельну ділянку у власність фізичній особі ОСОБА_2, скасування державної реєстрації відповідного права власності та запису в Поземельній книзі, такий спір є приватноправовим і за суб'єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов'язки цієї фізичної особи.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 175 і п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі, а відкрите провадження у справі підлягає закриттю, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах ОСОБА_4 Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 911/4144/16 за позовом ПАТ «Обухівське» до ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Київській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1. ОСОБА_5, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Роза-Л» про визнання недійсним наказу № 10-3623/15-16-сг від 12.03.2016 та скасування в Поземельній книзі запису про надання земельної ділянки у власність та від 16.05.2018 у справі № 911/4111/16 за позовом ПАТ «Обухівське» до ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Київській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1. ОСОБА_6, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Роза-Л» про визнання недійсним наказу № 10-3624/15-16-сг від 12.03.2016 та скасування в Поземельній книзі запису про надання земельної ділянки у власність, якими судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасовано, провадження у вказаних справах закрито.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене провадження у справі № 911/4191/16 підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, проте предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов'язків фізичних осіб, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Керуючись ст.ст. 234, 231 Господарського процесуального кодексу України, суд

постановив:

Закрити провадження у справі № 911/4191/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Обухівське» до ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Київській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1. ОСОБА_2, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Роза-Л» про визнання недійсним наказу № 10-3648/15-16-сг від 12.03.2016 та скасування в Поземельній книзі запису про надання земельної ділянки у власність.

Ухвала підписана 12.06.2018 та набирає законної сили з моменту її підписання колегією суддів у відповідності до ч. 2 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала може бути оскаржена у апеляційному порядку протягом десяти днів з моменту її складення у відповідності до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.О. Христенко

суддя О.О.Рябцева

суддя В.А.Ярема