ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2018 р. Справа №922/144/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Терещенко О.І. суддя Тихий П.В.,

при секретарі судового засідання Шило А.М.,

за участю представників учасників справи:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 18.05.2018, ОСОБА_2, за довіреністю №97 від 18.12.2017,

відповідача ОСОБА_3, за довіреністю б/н від 18.05.2018,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ «Комінтерн-М» (вх.№681Х/1-41 від 17.04.2018) на рішення Господарського суду Харківської області від 14.03.2018 у справі №922/144/18 (суддя Присяжнюк О.О., повний текст рішення складено 16.03.2018),

за позовом Приватного підприємства «Спецкомплект», м. Ромни, Сумська обл.,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комінтерн-М», с. Старе Мажарове, Зачепилівський район, Харківська область,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

25.01.2018 до Господарського суду Харківської області надійшла позовна заява Приватного підприємства «Спецкомплект» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комінтерн-М» про стягнення 529 345,52 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 14.03.2018 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комінтерн М» на користь Приватного підприємства «Спецкомплект» безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 400000,00 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 6000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 14.03.2018 в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 400000,00 грн.; прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити; в іншій частині рішення суду залишити без змін.

По-перше, апелянт зазначає, що враховуючи норми чинного законодавства України після введення тимчасової адміністрації та початку процедури ліквідації банку виконання операцій з перерахування коштів на виконання умов договору банківського рахунку є неможливим, а задоволення вимог власника банківського рахунку повинного здійснюватися із дотриманням процедури, передбаченої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

По-друге, апелянт до апеляційної скарги надає платіжне доручення №408 від 24.12.2015 та меморіальний ордер №408 від 24.12.2015 по перерахування банком з рахунку відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 400000,00 грн. Апелянт зазначає, що введення тимчасової адміністрації у ПАТ «Укрінбанк» спричинило неможливість використання ТОВ «Комінтерн-М» системи «Клієнт-Банк», що позбавило товариство можливості доступу до рахунку та відповідно відстеження руху коштів по даному рахунку, у звязку з чим ТОВ «Комінтерн-М» не мало інформації про те, що оформлене платіжне доручення №408 від 24.12.2015, щодо перерахування (повернення) на рахунок ПП «Спецкомплект» помилково зарахованих грошових коштів в сумі 400000,00 грн було проведено ПАТ «Укрінбанк» - 24.12.2015. Неможливість надання вказаних платіжного доручення та меморіального ордеру до суду першої інстанції апелянт пояснює надісланням їх банком вже після прийняття рішення у справі (у відповідь на лист №29 від 27.03.2018).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2018 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 21.05.2018.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№3541 від 11.05.2018), в якому просить залишити рішення Господарського суду Харківської області по справі №922/144/18 від 14.03.2018 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 було оголошено перерву до 13.06.2018 та витребувано в ПАТ «Українська інноваційна компанія» (ПАТ «Український інноваційний банк»/ ПАТ «Укрінбанк») наступну інформацію та документальне її підтвердження:

- Чи дійсно банком, 24.12.2015, було здійснено повернення помилково зарахованих коштів в сумі 400000,00 грн з рахунку відповідача (ТОВ «Комінтерн-М») на рахунок позивача (ПП «Спецкомплект»), за платіжним дорученням №408 від 24.12.2015, якщо так, надати докази здійснення вказаного перерахування з зазначенням часу його здійснення;

- Чи надавались оригінали платіжного доручення №408 від 24.12.2015 та меморіального ордеру №408 від 24.12.2015 відповідачу у даній справі ТОВ «Комінтерн-М» та коли саме;

- Чи знаходилась станом на 14.03.2018 на рахунку відповідача (ТОВ «Комінтерн-М») сума коштів у розмірі 400000,00 грн, яка попередньо була помилково перерахована позивачем (ПП «Спецкомплект») на рахунок відповідача (ТОВ «Комінтерн-М») за платіжним дорученням №3296 від 24.12.2015.

Від ПАТ «Українська інноваційна компанія» надійшов лист №580/1В від 11.06.2018, в якому повідомлено про неможливість надання запитуваної інформації, у звязку з відсутністю бази даних автоматизованої банківської системи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2018, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Россолова В.В. для розгляду справи №922/144/18 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Гетьмана Р.А., судді Терещенко О.І., судді Тихого П.В.

В судове засідання зявились представники учасників судового процесу у справі. Представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати. Представники позивача проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Враховуючи, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, заслухано уповноважених представників учасників провадження у справі, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Приватним підприємством «Спецкомплект» згідно з платіжного доручення №3296 24.12.2015 було перераховано на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Комінтерн -М» суму коштів у розмірі 400000,00 грн з призначенням платежу: за оренду приміщення згідно договору від 20.12.2015 року.

Згідно з пояснень позивача, вказана сума була перерахована на рахунок відповідача помилково, оскільки жодних діючих договорів оренди між сторонами спору не існувало, нових не укладалося та жодних грошових зобовязань перед відповідачем позивач не має.

25.12.2015 ПП «Спецкомплект» звернулось з листом до ТОВ «Комінтерн-М» повернути помилково перераховані кошти, на що 12.01.2016 отримало відповідь, що повернення помилково перерахованих коштів буде зроблено обов'язково при першій же можливості. Однак відповідач до сьогоднішнього дня так і не повернув помилково перераховані кошти.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач безпідставно заволодів майном позивача, яким є грошові кошти у розмірі 400000,00 грн, а тому позивач набув право відповідно до ст.1212,1213,1214 Цивільного кодексу України на повернення грошових коштів.

Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача 129345,52 грн проценти за користування чужими грошима за період з 25.12.2015 по 23.01.2018, згідно приписів ст. 8, 536, 1048 Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, дійшов висновку, що вимога позивача щодо стягнення на його користь безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 400000,0 грн. є обґрунтованою, заявленою відповідно до чинного законодавства; відповідач доказів повернення безпідставно отриманих коштів не надав, а позивач належними та допустимими доказами обґрунтував заявлені в суді позовні вимоги.

Також, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частинні стягнення 129345,52 грн, оскільки сторонами не узгоджено у визначений законом спосіб нарахування певного розміру відсотків в порядку статті 536 Цивільного кодексу України, а правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики та правовідносин, які склалися між сторонами, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої статтею 8 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 № 6-88цс13, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Приватним підприємством «Спецкомплект» згідно з платіжного доручення №3296 24.12.2015 було перераховано на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Комінтерн -М» суму коштів у розмірі 400000,00 грн з призначенням платежу: за оренду приміщення згідно договору від 20.12.2015 року.

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов'язання передбачені ст. 1212 Цивільного кодексу України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов'язаннях.

Як стверджує позивач, що вказані грошові кошти у розмірі 400000,00 грн були перераховані на рахунок відповідача помилково, між сторонами не існувало жодних договірних правовідносин та зобов'язань, які були б підставою для перерахування грошових коштів у розмірі 4000000,00 грн., договір від 20.12.2015, вказаний у призначенні платежу між сторонами не укладався.

Колегія суддів встановлює, що в матеріалах справи відсутні докази існування між сторонами зобов'язальних відносин, на виконання яких могли бути перераховані вказані грошові кошти.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем, у відповідності до вищезазначених приписів процесуального закону, не спростовано належними та допустимими доказами викладені позивачем у позові обставини щодо відсутності правових підстав для перерахування позивачем грошових коштів у розмірі 400000,00 грн та факту помилкового перерахування позивачем вказаних грошових коштів. Жодних документальних доказів на підтвердження існування між сторонами договірних відносин відповідачем, також не надано.

Вищевстановлені обставини свідчать про відсутність між сторонами договірних зобов'язань, докази протилежного в матеріалах справи відсутні, у зв'язку з чим, перераховані позивачем на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 400000,00 грн, з урахуванням приписів ст.1212 Цивільного кодексу України, вважаються такими, що безпідставно набуті відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

З огляду на вищенаведене, у зв'язку з відсутністю доказів на спростування позовних вимог позивача, а також беручи до уваги наявність вимоги позивача про повернення помилково перерахованих коштів в розмірі 400000,00 грн., суд дійшов обґрунтованого висновку про правомірність та обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача 400000,00 грн. помилково сплачених коштів.

Щодо наданих апелянтом доказів, які не були досліджені судом першої інстанції, а саме копій платіжного доручення №408 від 24.12.2015 про здійснення банком перерахування 400000,00 грн. за призначенням повернення помилково зарахованих коштів - з рахунку відповідача на рахунок позивача та меморіального ордеру №408 від 24.12.2015, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів зазначає, що вказані докази - копії платіжного доручення №408 від 24.12.2015 про здійснення перерахування 400000,00 грн. за призначенням повернення помилково зарахованих коштів - з рахунку відповідача на рахунок позивача та меморіального ордеру №408 від 24.12.2015 не були надані відповідачем суду першої інстанції.

Разом з тим, надаючи їх суду апеляційної інстанції відповідач не обгрунтував підстави їх отримання. Тобто, матеріали справи не містять доказів отримання вказаних платіжного доручення та меморіального ордеру від банку супровідним листом чи в поштовому конверті, чи іншим шляхом, підтвердженим належними доказами, а саме доказами, які б свідчили, по-перше, про отримання вказаних доказів саме від банку, по-друге, які б містили дату отримання вказаних платіжних доручень, що могло б свідчити про неможливість їх надання до суду першої інстанції.

Крім того, банком також не було надано інформації щодо повернення помилково зарахованих коштів в сумі 400000,00 грн з рахунку відповідача (ТОВ «Комінтерн-М») на рахунок позивача (ПП «Спецкомплект»), за платіжним дорученням №408 від 24.12.2015; не повідомлено про обставини надання оригіналів платіжного доручення №408 від 24.12.2015 та меморіального ордеру №408 від 24.12.2015 відповідачу у даній справі ТОВ «Комінтерн-М».

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

В процесі розгляду справи судом першої інстанції відповідач мав можливість використати свої процесуальні права, зокрема, подати необхідні на його думку докази, під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і надати суду апеляційної інстанції докази, які б свідчили про неможливість подання доказів до суду першої інстанції, однак такими правами не скористався. Тому, з огляду на приписи частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції не приймає докази, подані відповідачем до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення Господарський суд Харківської області забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, у звязку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комінтерн-М» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 14.03.2018 у справі №922/144/18 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 13.06.2018.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя О.І. Терещенко

Суддя П.В. Тихий