ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.05.2018 р. Справа № 917/22/18
про стягнення 548 708,87 грн.
Суддя Солодюк О.В.
Секретар судового засідання: Мацко О.В.
Представники сторін:
від позивача: ОСОБА_1, дов. в протоколі
від відповідача: ОСОБА_2, дов. в протоколі
29.01.2018 р. від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позов (вх. №909) та 13.02.2018р. заперечення на відповідь на відзив (вх. № 1561).
07.02.2018 р. від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №1263).
Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивачем неправильно встановлений перебіг строку оплати векселів, а тому розмір нарахованих до стягнення 6% річних є меншим, надаючи контррозрахунок, а також на те, що відсоткова ставка повинна бути вказана у векселі відповідно до ст. 5 Уніфікованого закону, при відсутності такої вказівки вважається ненаписаною, та на відсутність підстав для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат, оскільки вексельне законодавство не передбачає таких стягнень.
У запереченні на відповідь на відзив відповідач проти позову заперечує, з мотивів викладених у відзиві, а також зазначає, що правова позиція, викладена у постанові ВСУ від 03.10.2011р. у справі № 45/211 (Постанова №3-91гс11) щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних у разі прострочення виконання вексельного зобов"язання, застосування ст. 625 ЦК України, яка не застосовується, так як Уніфікованим законом не передбачено покладання на особу, зобов"язану за векселем, інших платежів, зокрема, таких як збитки від інфляції, оскільки правовідносини врегульовано вексельним законодавством.
В судовому засіданні 25.05.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 240 ГПК України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив:
24 квітня 2000 року між Українським кредитним банком та НАК Нафтогаз України уклали договір №Т-102/042000, відповідно до умов якого сторони здійснюють обмін рівноцінних цінних паперів, а саме векселів, зазначених у ст. 2 цього договору, на умовах, визначених цим договором (а.с.9 -10).
Згідно з п.2.1 цього договору, банк зобовязується передати підприємству у власність векселі, перелік яких зазначений у додатку №1, який є невідємною частиною цього договору, загальною номінальною вартістю 66 715 946,15 грн. Векселі передаються з бланковим індосаментом протягом 10 банківських днів з моменту укладення цього договору.
За даним векселем Публічне акціонерне товариство Полтаваобленерго зобовязалося заплатити проти цього векселя Українському кредитному банку, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акцент-Банк, чи його наказу 1 000 000,00 грн.
Публічним акціонерним товариством Акцент-Банк на звороті векселя проставлено бланковий індосамент на предявника Платити наказу: без обороту на мене, який підписаний головою правління, головним бухгалтером та скріплений печаткою (а.с.15).
Позивач звернувся до державного нотаріуса Полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 з листом №26-1352/1.2-15 від 24.02.2015 року про опротестування векселя у неплатежі (а.с. 21).
05.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 видано виконавчий напис про стягнення з відповідача заборгованості на суму 1 000 000 грн., зареєстрований в реєстрі за № 361 від 05.03.2015 року (а.с. 33).
Посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач заявив до стягнення з відповідача 452 995,87 грн. інфляційних нарахувань та 95 713,00 грн. 6% річних, передбачених п. 2 ст. 48 Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі.
При вирішенні спору по суті суд приймає до уваги наступне.
Відносини, повязані з обігом векселів в Україні, регулюються Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (надалі Уніфікований закон, з урахуванням застережень, передбачених у додатку II до неї), Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 07.06.1930 року), а також Законами України Про обіг векселів в Україні від 05.04.2001 року (ст. 2 якого містить застереження стосовно дії окремих положень Уніфікованого закону на території України), Про цінні папери та фондовий ринок від 23.02.2006 року, Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі від 06.07.1999 року, Про приєднання України до Женевської Конвенції 1930 року про врегулюванню деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі від 06.07.1999 року, Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів від 06.07.1999 року у редакції, чинній на момент виникнення та існування спірних правовідносин.
Частиною 1 ст. 14 Закону України Про цінні папери та фондовий ринок визначено, що вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобовязання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).
Відповідно до Уніфікованого закону, позивач є законним векселедержателем, а відповідач є векселедавцем.
Статтею 78 Уніфікованого закону встановлено, що векселедавець простого векселя зобовязаний так само, як акцептант за переказним векселем.
Відповідно до ст. 33 Уніфікованого закону, переказний вексель може бути виданий зі строком по предявленні.
Стяття 34 Уніфікованого закону передбачає, що переказний вексель строком по предявленні підлягає оплаті при його предявленні. Трасант може встановити, що переказний вексель зі строком платежу по предявленні не може бути предявленим до платежу раніше визначеної дати.
Згідно з абз. 4 п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 8 червня 2007 року №5 Про деякі питання практики розгляду спорів, повязаних з обігом векселів, якщо останній індосамент є бланковим або на предявника (тобто, в ньому не зазначено особу, що отримує вексель), законним векселедержателем такого векселя вважається особа, у якої вексель фактично знаходиться. Така особа має всі права за векселем, у тому числі право вимоги платежу за ним.
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 08.06.2007 р. № 5 Про деякі питання практики розгляду спорів, повязаних з обігом векселів зазначено, що за вексельним законодавством прямі боржники це - векселедавець простого векселя та акцептант переказного векселя.
У пункті 20 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного суду України зазначено, що вексель має предявлятися до платежу у визначеному в ньому місці, а якщо останнє не було прямо визначено, - за місцем знаходження платника (акцептанта) переказного векселя або за місцем складання простого векселя (статті 2, 76 Уніфікованого закону).
Прямий боржник за векселем зобовязаний довести обґрунтованість своїх заперечень стосовно того, що векселедержатель не предявив йому оригінал векселя або не надав можливості перевірити наявність у встановленому місці та у визначений строк у особи, що предявила вимогу, оригіналу векселя і прав власності на зазначений цінний папір. Векселедержатель може спростувати ці заперечення шляхом надання будь-яких не заборонених законом доказів, у тому числі актів нотаріуса про протест векселя чи про посвідчення факту його предявлення до платежу, а також документів, виданих боржником.
Кредитор, який не спростував заперечення прямого боржника про відсутність належного предявлення векселя до платежу, вважається таким, що прострочив. До такого кредитора застосовуються наслідки, передбачені ст. 613 ЦК України.
Згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Зобовязання сплатити за векселем припиняється виконанням, тобто ,сплатою зобовязаною особою суми вексельного боргу.
Як свідчать матеріали справи, ПАТ Полтаваобленерго виконало свої зобовязання з оплати спірного векселя 30.09.2016 року (платіжне доручення № 593688 від 30.09.2016 року).
Згідно з п. 2 абзацу 1 ст. 48 Уніфікованого закону векселедержатель може вимагати від особи, до якої предявив позов, сплати відсотків, нарахованих на вексельну суму.
Суд визнає необґрунтованими посилання відповідача у відзиві на відсутність підстав для застосування до нього 6% річних за відсутності такої вказівки у векселі із посиланням на ст. 5 Уніфікованого закону, виходячи з наступного.
Стаття 5 Уніфікованого закону передбачає, що у переказному векселі, який підлягає оплаті відразу після предявлення або у визначений строк після предявлення, трасант може обумовити, що на суму, яка підлягає оплаті, будуть нараховуватися відсотки. У будь-якому іншому переказному векселі така умова вважається ненаписаною.
Відсоткова ставка повинна бути вказана у векселі; при відсутності такої вказівки умова вважається ненаписаною.
Разом з тим, ч. 3 ст. 5 Уніфікованого закону передбачає, що такі відсотки нараховуються з дати складання переказного векселя, якщо не зазначено іншої дати.
Між тим, п. 2 ст. 48 Уніфікованого закону встановлено, що держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, у тому числі, відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу.
У той же час, п. 1 ст. 48 Уніфікованого закону передбачає, що держатель може вимагати від того, до кого він звертається з регресом суму переказного векселя, не акцептовану або не оплачену, з процентами, якщо вони були обумовлені.
Таким чином, у пунктах 1 та 2 ст. 48 Уніфікованого закону передбачені різні відсотки, а саме: - у п. 1 йдеться про відсотки, які можуть бути визначені векселедавцем у векселі відповідно до ст. 5 Уніфікованого закону, та які мають обчислюватись з дати складання векселя; - у п. 2 передбачені відсотки, які нараховуються відповідно до прямої вказівки та в розмірі, визначеному Уніфікованим законом, від дня строку платежу, тобто, у разі, коли векселедавець не здійснив оплату векселя у встановлений строк.
Позивачем заявлено до стягнення 95 713,00 грн. відсотків у розмірі шести, нарахованих на суму платежу за векселем 1 000 000 грн. за період з 25.02.2015 року по 29.09.2016 року, тобто, відсотки, передбачені п. 2 ст. 48 Уніфікованого закону.
При цьому судом приймається до уваги, що відповідно до ст. 2 Закону України Про обіг векселів в Україні, передбачені ст.ст. 48, 49 Уніфікованого закону відсотки на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки НБУ на день подання позову та від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.
В той же час, розмір відсотків, нарахованих позивачем за відповідний період не перевищує облікової ставки НБУ, яка діяла в цей період.
Таким чином, позовні вимоги в частині шести відсотків є правомірними за період з 27.02.2015 року по 29.09.2016 року в сумі 95 384,24 грн. та підлягають задоволенню в цій частині.
В іншій частині вимоги про стягнення шести відсотків відхиляються за їх безпідставністю.
Також позивачем нараховано та заявлено до стягнення 452 995,87 грн. інфляційних втрат за період прострочення з 25.02.2015 року по 30.09.2016 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно зі ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, право векселедержателя вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, обмежено наступними сумами: (1) сумою неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; (2) відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу; (3) витрати, повязані з протестом і пересиланням повідомлень, а також інші витрати. Якщо право регресу використане до настання строку платежу, то з вексельної суми утримуються облікові відсотки. Ці облікові відсотки обчислюються за офіційною обліковою ставкою (банківською ставкою), яка діє на дату використання права регресу за місцем проживання держателя.
Тобто, Уніфікованим законом не передбачено покладення на особу, зобов'язану за векселем, інших платежів, зокрема таких, як збитки від інфляції.
Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові Верховного Суду України від 03.10.2011 р. у справі №3-91гс11 (справа №45/211) зазначено, що у разі, якщо спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, яким не передбачено стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних у разі прострочення виконання вексельного зобовязання за рішенням суду, відсутні підстави для застосування до таких правовідносин частини другої статті 625 ЦК України (інформаційний лист від 24.11.2011 р. №01-06/1642/2011 Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 р. № 01-06/249 Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів).
З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 452 995,87 грн.
Таким чином, позовні вимоги ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до ПАТ Полтаваобленерго підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення шести відсотків у сумі 95 384,24 грн.
Відповідно ч. 1 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 129, 210, 232, 233, 236, 238, 240 ГПК України, суд, -
1. Позов задовольнити частково.
Видати наказ після набрання рішення законної сили.
3. В іншій частині вимог в задоволенні позову відмовити.
Згідно ч.1, ч.2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Суддя Солодюк О.В.
Повне рішення складено 4 червня 2018р.