РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.05.2018Справа № 910/1483/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., при секретарі судового засідання Мартинюк М.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Квадр" (01203, м. Київ, ВУЛИЦЯ ГОСПІТАЛЬНА, будинок 12; )

до Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вулиця Генерала Алмазова, будинок 18/9; )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватного акціонерного товариства «Президент-Готель» (01023, м. Київ, ВУЛИЦЯ ГОСПІТАЛЬНА, будинок 12; )

про визнання протиправним та скасування наказу, та визнання переважного права на придбання майнового комплекс

Представники учасників справи:

від позивача: Волкова Ю.М. - довіреність від 06.02.2018 року;

від відповідача: Шевчук О.М. - довіреність №122 від 13.03.2018 року;

від третьої особи: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Квадр" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фонду державного майна України про визнання протиправним та скасування наказу, та визнання переважного права на придбання майнового комплексу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що Фонд державного майна України видаючи наказ від 13.12.2017 р. №1868, яким віднесено акції ПрАТ «Президент-Готель» до об'єктів приватизації, приховує продаж нерухомого майна ПрАТ «Президент-Готель», а тому вказані дії порушують права позивача закріплені в ч. 2 ст. 777 ЦК України.

В зв'язку з вищевикладеним позивач просить суд:

1) Визнати протиправним та скасувати Наказ Фонду державного майна України від 13.12.2017 р. № 1868 "Про затвердження Переліку об'єктів груп В, Г, що підлягають підготовці до продажу в 2018 році Управлінням реформування власності Департаменту підготовки до приватизації Фонду державного майна України" в частині включення до об'єктів груп В відомостей про Приватне акціонерне товариство "Президент-Готель".

2) Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Квадр" переважне право на придбання майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, будинок 12, що належить Приватному акціонерному товариству "Президент - Готель" на підставі свідоцтва про право власності серії МК №010002343 виданого Київською міською адміністрацією 14.06.1999 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2018 року на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу України позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Український фінансовий альянс" залишено без руху, встановлено строк та спосіб усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 21.03.2018 року, а також залучено до участі у справі Приватне акціонерне товариство "Президент - Готель" (01023, м. Київ, ВУЛИЦЯ ГОСПІТАЛЬНА, будинок 12; ) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 року підготовче засідання відкладено на 24.04.2018 року в порядку, передбаченому ст. 183 ГПК України.

У судове засідання 24.04.2018 року з'явилися уповноважені представники позивача та відповідача, представники третьої особи не з'явилися та про причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2018 року підготовче провадження у справі 910/1483/18 закрито; розгляд справи по суті призначено на 08.05.2018 року.

В судовому засіданні 08.05.2018 року оголошено перерву до 15.05.2018 року.

В судовому засіданні 15.05.2018 року оголошено перерву до 22.05.2018 року.

В судовому засіданні 22.05.2018 року оголошено перерву до 23.05.2018 року.

У судове засідання 23.05.2018 року представник третьої особи не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В судовому засіданні 23.05.2018 року представники позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 23.05.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п.1.1. Статуту Приватного акціонерного товариства «Президент-Готель» (далі по тексту - Статут), затвердженого наказом Фонду державного майна України від 12.08.2013 року №1620, Закрите акціонерне товариство «Президент-Готель» створено шляхом реорганізації Відкритого акціонерного товариства "Готельний комплекс «Київський» відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 14 вересня 1998 року №727. Найменування із Закритого акціонерного товариства «Президент-Готель» змінено на Приватне акціонерне товариство «Президент-Готель» (далі по тексту - третя особа, ПрАТ «Президент-Готель», Товариство) відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства».

Згідно з пунктами 4.1.-4.3. Статуту засновником Товариства є держава в особі Фонду державного манна України (далі по тексту - відповідач). Засновник є єдиним акціонером Товариства. Товариство має забезпечувати захист прав, законних інтересів акціонерів.

Пунктом 5.1. Статуту передбачено, що статутний капітал Товариства становить 94 337 411,00 гривень.

Фондом державного майна України як засновником внесено до статутного капіталу майно на суму 94 337 411,00 гривень, що становить 100 відсотків статутного капіталу Товариства. Статутний капітал поділено на 94 337 411 простих іменних акцій номінальною вартістю 1 (одна) гривня кожна, які посвідчують майнові права акціонерів Товариства, включаючи право на отримання прибутку Товариства у вигляді дивідендів (пункти 5.1. та 5.2. Статуту).

Майновий комплекс за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, будинок 12, належить Приватному акціонерному товариству "Президент - Готель" на підставі свідоцтва про право власності серії МК №010002343 виданого Київською міською адміністрацією 14.06.1999 року.

17.04.2009 року між ПрАТ «Президент-Готель», як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Квадр» (далі по тексту - позивач, орендар) укладено Договір оренди, за умовою якого орендодавцем передано, а орендарем прийнято в строкове платне користування Майновий комплекс за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, будинок 12.

13.12.2017 року Фондом Державного майна України видано наказ №1868 «Про затвердження Переліків об'єктів груп В, Г, що підлягають підготовці до продажу в 2018 році» (далі по тексту - Наказ №1868), яким затверджено Перелік об'єктів груп В, Г, що підлягають підготовці до продажу в 2018 році Управлінням реформування власності Департаменту підготовки до приватизації Фонду державного майна України, який 20.12.2017 року опубліковано в офіційному виданні Фонду державного майна України Відомості приватизації №100 (1120).

Відповідно до додатку №1 до Наказу №1868 в перелік об'єктів групи В, що підлягають підготовці до продажу в 2018 році, Фондом Державного майна України включено ПрАТ «Президент-Готель».

В позовній заяві позивач зазначив, що за результатами аналізу сучасних норм права та з урахуванням особливого правового статусу ПрАТ «Президент-Готель» випливає, що 100% акцій ПрАТ «Президент-Готель» не Підпадають під жодну з груп Об'єктів приватизації, визначених Закону України «Про Приватизацію державного майна», про що неодноразово наголошувалось Фондом державного Ліайна України в ході судових засідань.

Основним джерелом доходів ПрАТ «Президент-Готель» є отримання орендної плати від передачі в користування належного йому нерухомого майна, а саме, будівлі готелю "Київський» (жилий корпус) - літ. А, будівлі автостоянки (автостоянка у цокольному поверсі житлового корпусу) - літ. А, будівлі ресторану «Київський» (блок харчування) - літ. Б, будівлі кіноконцертного залу (кіноконцертний зал) - літ. В.

Рухоме майно, належне ПрАТ «Президент-Готель» вичерпало строк корисної експлуатації як за фізичними властивостями, так і за бухгалтерським обліком.

Таким чином, у ПрАТ «Президент-Готель», фактично, залишилось право володіння нерухомим майном, оскільки право користування було передано ТОВ «БК «Квадр» за договором оренди, а право розпорядження нерухомим майном є обтяженим орендою.

Оцінка акцій ПрАТ «Президент-Готель» фактично співпадає із балансовою вартістю Нерухомого майна, яким володіє ПрАТ «Президент-Готель».

На думку позивача, оскільки ані акції, ані майно ПрАТ «Президент-Готель» не підпадають під об'єкти державної власності, що підлягають приватизації, дійсним правочином, який має намір вчинити Фонд державного майна України є продаж нерухомого майна ПрАТ «Президент- Готель», а відносини сторін повинні регулюватися правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до висновку про закриття провадження у справі в частині визнання протиправним та скасувати Наказ Фонду державного майна України від 13.12.2017 року №1868 «Про затвердження Переліку об'єктів груп В, Г, що підлягають підготовці до продажу в 2018 році Управлінням реформування власності Департаменту підготовки до приватизації Фонду державного майна України» в частині включення до об'єктів груп В відомостей про Приватне акціонерне товариство «Президент-Готель», а в решті задоволення позовних вимог відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Фонд державного майна України відповідальний перед Президентом України.

Діяльність Фонду державного майна України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Особливості спеціального статусу Фонду державного майна України визначаються Конституцією та законами України, актами Президента України і полягають в особливому порядку призначення на посаду та звільнення з посади Голови Фонду державного майна України.

Повноваження Фонду державного майна України у сфері приватизації державного майна щодо здійснення продажу державного майна в процесі його приватизації закріплені в п. 2 ст. 5 Закону України «Про Фонд державного майна України».

У Відповідності до приписів частин 1 та 2 ст. 9 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України видає накази, що підписує Голова Фонду державного майна України. Накази Фонду державного майна України, видані у межах його повноважень, є обов'язковими для виконання центральними органами виконавчої влади, підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та громадянами.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України "Про приватизацію державного майна", приватизація державного майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований об'єкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

Згідно з ч. 2 статті 2 Закону України "Про приватизацію державного майна", приватизація здійснюється на основі, зокрема, принципу законності.

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" до об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать:

- підприємства (цехи, виробництва, дільниці, інші підрозділи, якщо в разі їх виділення у самостійні підприємства не порушується технологічна єдність виробництва з основної спеціалізації підприємства, із структури якого вони виділяються) як єдині майнові комплекси, до складу яких входять усі види майна, призначені для їх діяльності, що визначені Цивільним кодексом України, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані (далі - єдиний майновий комплекс підприємства);

- об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані;

- окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких це майно розташовано;

- акції (частки, паї), що належать державі у статутному капіталі господарських товариств, інших господарських організацій та підприємств, заснованих на базі об'єднання майна різних форм власності;

- об'єкти соціально-культурного призначення, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані, крім тих, що не підлягають приватизації.

Згідно з ч. 1 ст. 51 Закону України "Про приватизацію державного майна" з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об'єкти приватизації класифікуються за такими групами: група В - єдині майнові комплекси державних підприємств (у тому числі ті, що передані в оренду), їх структурних підрозділів, на яких середньооблікова чисельність працюючих за звітний (фінансовий) рік перевищує 100 осіб, а обсяг валового доходу від реалізації продукції (робіт, послуг) за такий період перевищує 70 мільйонів гривень та/або вартість майна яких достатня для формування статутного капіталу акціонерного товариства, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані; акції акціонерного товариства, утвореного в процесі приватизації та корпоратизації (крім об'єктів групи Г); єдині майнові комплекси підприємств і організацій сільського, рибного господарства та агропромислового комплексу незалежно від вартості майна та середньооблікової чисельності працюючих, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані;

Відповідно до ч. 1 статті 7 Закону України "Про приватизацію державного майна", державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Відповідно до приписів статті 11 Закону України "Про приватизацію державного майна", порядок приватизації державного майна передбачає: опублікування списку об'єктів, які підлягають приватизації, в офіційних друкованих виданнях державних органів приватизації та місцевій пресі; прийняття рішення про приватизацію; опублікування інформації про прийняття рішення про приватизацію об'єкта; проведення аудиторської перевірки фінансової звітності підприємства, що приватизується; проведення у випадках, передбачених законодавством, екологічного аудиту об'єкта приватизації; затвердження плану приватизації або плану розміщення акцій акціонерних товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації, та їх реалізацію.

При цьому, згідно з положеннями ч. 5 статті 12 Закону України "Про приватизацію державного майна", строк проведення приватизації об'єкта не повинен перевищувати двох років з моменту прийняття рішення про його приватизацію.

Натомість, суд зазначає, що Закон України "Про приватизацію державного майна" втратив чинність на підставі Закону №2269-VIII від 18.01.2018 року «Про приватизацію державного і комунального майна».

20.04.2018 року Фондом державного майна України видано Наказ №530 Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Фонду державного майна України від 13 грудня 2017 року № 1868 «Про затвердження Переліків об'єктів груп В, Г, що підлягають підготовці до продажу в 2018 році», згідно якого визнано таким, що втратив чинність, наказ Фонду державного майна України від 13 грудня 2017 року № 1868 «Про затвердження Переліків об'єктів груп В, Г, що підлягають підготовці до продажу в 2018 році» (із змінами).

Згідно з пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України Господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору;

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Пороте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обгрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб (вказаної правової позиції притримується Верховний Суд в постанові від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17 провадження № 61-13405св18).

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Таким чином, з врахуванням того що Наказ Фонду державного майна України від 13.12.2017 р. №1868, визнання протиправним і скасування якого є предметом розгляду даної справи, визнано таким, що втратив чинність, то предмет спору в цій частині позовних вимог відсутній, в зв'язку з чим суд дійшов до висновку про закриття провадження у справі №910/1483/18 в частині визнання протиправним та скасувати Наказ Фонду державного майна України від 13.12.2017 року №1868 «Про затвердження Переліку об'єктів груп В, Г, що підлягають підготовці до продажу в 2018 році Управлінням реформування власності Департаменту підготовки до приватизації Фонду державного майна України» в частині включення до об'єктів груп В відомостей про Приватне акціонерне товариство «Президент-Готель».

Щодо позовних вимог про визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Квадр" переважне право на придбання майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, будинок 12, що належить Приватному акціонерному товариству "Президент-Готель" на підставі свідоцтва про право власності серії МК №010002343 виданого Київською міською адміністрацією 14.06.1999 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Конституційний суд України у рішенні від 10 грудня 2009 року №31-рп/2009 Справа №1-46/2009 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства "Автосервіс" щодо офіційного тлумачення положень статей 177, 760, частини другої статті 777 Цивільного кодексу України (справа про переважне право наймача на придбання військового майна) у п. 3.3. зазначив наступне: «За частиною другою статті 777 Кодексу "наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання". Зазначена норма міститься у § 1 "Загальні положення про найм (оренду)" глави 58 Кодексу. Її положення поширюються на всі види орендованого майна. У законі можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (частина друга статті 759 Кодексу). Крім того, Кодексом та іншим законом можуть встановлюватися особливості найму окремих видів майна (частина третя статті 760 Кодексу).

Основним актом цивільного законодавства України є Кодекс; актами цивільного законодавства визнаються також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та Кодексу (частина друга статті 4 Кодексу). Конституційний Суд України вважає, що інші закони, передбачені частиною третьою статті 760 Кодексу, повинні прийматися і діяти за правилами, встановленими статтею 4 Кодексу.

Сферу орендних відносин, предметом яких є державне та комунальне майно, врегульовує Закон України "Про оренду державного та комунального майна" від 10 квітня 1992 року N 2269-XII, у частині третій статті 1 якого передбачено, що відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами, регулюються цим законом з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України". У частинах другій, третій, четвертій, п'ятій статті 7 останнього встановлено такі особливості передачі в оренду рухомого та нерухомого військового майна: порядок надання дозволу військовим частинам на передачу в оренду закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна встановлює Кабінет Міністрів України; забороняється надання в оренду озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки; передача військового майна в оренду юридичним і фізичним особам здійснюється виключно на конкурсній основі; оцінка вартості військового майна, що підлягає передачі в оренду, провадиться за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Конституційний Суд України виходить з того, що співвідношення між нормами Кодексу і законів, які регулюють особливості найму (оренди) окремих видів майна, полягає в тому, що норми цих законів тією чи іншою мірою встановлюють правовий механізм реалізації відповідної норми Кодексу або передбачають додаткові умови її реалізації, або виключають застосування норм Кодексу, якщо це прямо передбачено ними чи випливає з їхнього змісту. Такий висновок ґрунтується на правовій позиції Конституційного Суду України, висловленій у Рішенні від 1 липня 1998 року N 9-рп/98 у справі щодо приватизації державного майна, стосовно угод приватизації, визнаних "особливими договорами купівлі-продажу державного майна, на які поширюються також відповідні норми цивільного законодавства про угоди, якщо інше не випливає із законодавства про приватизацію" (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини).

Оскільки закони України "Про оренду державного та комунального майна", "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" не передбачили заборони щодо переважного права орендаря на придбання державного, в тому числі військового, майна, то на правовідносини, які виникають між наймодавцем та наймачем у разі продажу військового майна, переданого у найм (оренду), поширюється дія норми, закріпленої у частині другій статті 777 Кодексу.»

Також в пункті 3.5. вищевказаного рішення Конституційного суду зазначено, що у статті 777 Кодексу визначено два переважних права наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, перед іншими особами, а саме: на укладення договору найму на новий строк та на придбання майна у разі його продажу.

Обмеження законодавцем права власника майна, переданого у найм (оренду), щодо розпорядження цим майном ґрунтується на розумних та справедливих критеріях. Це відповідає і позиції Європейського суду з прав людини, викладеній в рішенні у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства, заява №8793/79" від 21 лютого 1986 року. За його змістом національний законодавець з метою підтримання соціальної справедливості у суспільстві як складової публічного інтересу може допустити захист інтересів орендарів майна, встановивши обмеження права його власників щодо визначення ними умов продажу орендованого майна.

Конституційний Суд України виходить з того, що держава при управлінні належним їй майном повноважна допускати цивільно-правові обтяження такого майна з метою залучення коштів до суспільних фондів (наприклад, передавати майно в заставу для отримання кредитів, в оренду для одержання орендних платежів тощо) або утримуватися від цього. Проте, встановлюючи відповідні обтяження, вона має враховувати, що у майбутньому право відчуження відповідного майна може бути обмежене цими обтяженнями.

Конституційний Суд України вважає, що положення частини другої статті 777 Кодексу щодо переважного права наймача на придбання майна у разі його продажу не порушує майнових прав власників.

Також суд звертає увагу, що згідно з ч.6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Відповідними положеннями Цивільного кодексу України є глава 58 "Найм (оренда)", яка містить вищезазначену статтю 777. Господарський кодекс України містить лише положення про право викупу об'єкта оренди, а саме: ст. 289 ГК України "Викуп (приватизація) об'єкта оренди", згідно з якою орендар має право на викуп об'єкта оренди, якщо таке право передбачено договором оренди, а також право у будь-який час відмовитися від здійснення передбаченого в договорі права на викуп об'єкта оренди.

Однак право на викуп та переважне право на купівлю орендованого майна - регулюють різні правовідносини, які складаються при оренді майна.

Право на викуп орендованого майна - це відносне право, яке опосередковано умовами договору оренди: воно виникає лише тоді, коли сторони орендних відносин передбачили таке в договорі. Цьому праву кореспондує зобов'язання орендодавця продати орендоване майно. Відмова від цього - порушення договірних зобов'язань. Переважне право на купівлю орендованого майна - це абсолютне право, при наявності якого ніхто не вправі його порушити. Коли орендодавець вирішив відчужити орендоване майно, у орендаря виникає переважне право на купівлю орендованого майна. У цьому випадку в орендодавця, інших осіб виникає обов'язок не порушувати це право.

Тому застосування положення ч.2 ст.777 ЦК України до орендних відносин між суб'єктами підприємницької діяльності є обгрунтованим та законним.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Оскільки матеріали справи не містять доказів реального обмеження чи порушення права позивача закріпленого в ч. 2 ст. 777 ЦК України, то у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог про визнання за ТОВ «Будівельна компанія «Квадр» переважного право на придбання майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, будинок 12, що належить Приватному акціонерному товариству «Президент - Готель».

За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не порушено відповідачем, та в позовних вимогах про визнання за ТОВ «Будівельна компанія «Квадр» переважного право на придбання майнового комплексу слід відмовити.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 126, 129, 233, 236-241, 255, 256 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі №910/1483/18 в частині визнання протиправним та скасувати Наказ Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вулиця Генерала Алмазова, будинок 18/9; ) від 13.12.2017 року №1868 «Про затвердження Переліку об'єктів груп В, Г, що підлягають підготовці до продажу в 2018 році Управлінням реформування власності Департаменту підготовки до приватизації Фонду державного майна України» в частині включення до об'єктів груп В відомостей про Приватне акціонерне товариство «Президент-Готель».

2. В задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» та ст. 256 Господарського процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 08.06.2018 року.