ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 923/785/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Міщенко І.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи касаційну скаргу Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Господарського суду Херсонської області від 19.09.2017 (суддя Закурін М.К.) та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 (головуючий: Аленін О.Ю., судді: Богатир К.В., Філінюк І.Г.)

за позовом Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомрайс"

про стягнення 108 721,28 грн.,

Учасники справи: не викликалися та не повідомлялися.

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2017 Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації звернулось до господарського суду Херсонської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомрайс" (далі - ТОВ "Інкомрайс") в якому просило стягнути з відповідача відшкодування вартості наступного товару: посудомийна машина купольна Silanos E-1000, 380 B в кількості три одиниці, всього загальною вартістю 99978 грн., а також три проценти річних в розмірі 8743,28 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, взявши на відповідальне зберігання вказане майно за договором № 6-2014 від 21.12.2013, його не повернув, тому у відповідності до пункту 4.2. договору зобов'язаний сплатити вартість неповернутого майна.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 19.09.2017 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено шляхом надання відповідних доказів факту відмови відповідача від повернення товару, оскільки жодного доказу з цього приводу суду не надано. При цьому, місцевим судом було не прийнято до уваги заперечення відповідача щодо пропуску строку позовної давності та незастосування положення статті 625 ЦК України, оскільки вони, в контексті спору, є наслідком наявності грошових зобов'язань, які судом першої інстанції не встановлені.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 рішення місцевого суду залишено без змін з інших мотивів, викладених в постанові.

Так, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд не погодився з висновком місцевого суду, що позивачем не доведено, шляхом надання відповідних доказів, факту відмови відповідача від повернення товару, оскільки, у відповідності до умов договору та специфікації до нього, ТОВ "Інкомрайс" повинно було повернути товар позивачеві саме до 31.05.2014 р. та саме у зв'язку із неповерненням означеного товару у останнього виник обов'язок щодо відшкодування його вартості. Апеляційний суд вказав, що у матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про виконання останнім умов договору щодо повернення товару у визначені строки або відшкодування його вартості. Разом з тим, суд апеляційної інстанції задовольнив клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки дійшов висновку, що позивачем пропущено трирічний строк, у межах якого він міг звернутися за захистом свого порушеного права.

Ухвалою Верховного Суду від 11.01.2018 касаційну скаргу Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Господарського суду Херсонської області від 19.09.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 у справі № 923/785/17 повернуто заявникові без розгляду разом з доданими до неї матеріалами на підставі підпункту 17.5 пункту 17 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ).

29.01.2018 (згідно з поштовим штампом на конверті) Управлінням освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації повторно подано до Касаційного господарського суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду Херсонської області від 19.09.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 у справі № 923/785/17.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 14.03.2018 року у справі № 923/785/17 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Краснов Є.В., Міщенко І.С.

Касаційна скарга Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації подана разом із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження у справі № 923/785/17.

Згідно з частиною 4 статті 301 Господарського процесуального кодексу України перегляд рішень суду першої інстанції та постанов апеляційної інстанції у справах, ціна позову в яких не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, здійснюється без повідомлення учасників справи, крім справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження.

За приписами частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

26.03.2018 суд постановив ухвалу, якою заяву позивача про поновлення строку для подання касаційної скарги задоволено та ухвалено про здійснення розгляду касаційної скарги у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи, учасникам справи надано строк до 10.04.2018 для подання відзиву на касаційну скаргу.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник (позивач) зазначає, що судові рішення прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного дослідження всіх фактичних обставин даної справи.

Скаржник (позивач) мотивує свою касаційну скаргу тим, що судом апеляційної інстанції неправомірно задоволено клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки вважає, що ним не пропущено трирічний строк.

З огляду на викладене, позивач у касаційній скарзі просить скасувати постанову апеляційного господарського суду та рішення місцевого господарського суду, прийняти нове рішення, яким в повному обсязі задовольнити позовні вимоги.

Від відповідача відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, доходить висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:

"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахування викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Як встановлено судами попередніх судових інстанцій, 27.12.13 р. між сторонами був укладений договір відповідального зберігання №6-2013, за умовами якого зберігач (відповідач) зобов'язався безоплатно зберігати переданий поклажодавцем (позивачем) на відповідальне зберігання товар (посудомийні машини) у кількості, асортименті, на термін зберігання та інших обов'язкових умов договору, що визначені договором, специфікацією та актом приймання-передачі.

Пунктами 1.2.-1.4. договору визначено, що товар вважається переданим на зберігання з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі товару. При цьому, право власності на товар до зберігача не переходить. Договір зберігання є безоплатним та не покладає на Управління освіти жодних фінансових зобов'язань. Строк зберігання товару зазначається у специфікації до договору.

Відповідно до п.п.2.1.-2.4. договору зберігач забезпечує приймання товару на зберігання за власний рахунок, про що підписується акт приймання-передачі товару на зберігання. Товар приймається на зберігання за кількістю та якістю уповноваженими представниками сторін, згідно з актом приймання-передачі. Приймання товару на зберігання здійснюється зберігачем за фактичною кількістю, яка вказана в акті приймання-передачі товару на зберігання. Товар вважається повернутим зі зберігання з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі товару Управлінню освіти. Зберігач зобов'язаний повернути весь товар або його частину на вимогу Управління освіти, навіть якщо строк дії договору не закінчився. У випадку пред'явлення Управлінням освіти вимоги про повернення товару до закінчення строку дії договору або строку зберігання, зберігач зобов'язаний повернути товар протягом 7 (семи) календарних днів після пред'явлення такої вимоги. У разі закінчення строку дії договору або його розірвання, зберігач зобов'язується повернути товар зі зберігання Управлінню освіти протягом 5 (п'яти) календарних днів з дати закінчення строку дії чи розірвання договору.

Згідно з п.п.3.1.1., 3.1.4., 3.1.5., 3.1.6 договору зберігач зобов'язується прийняти товар на зберігання згідно умов розділу 2 даного договору, повернути зі зберігання товар Управлінню освіти за актом приймання-передачі, нести повну відповідальність за втрату, нестачу, пошкодження товару, переданого на зберігання, цілісності його упаковки, повернути товар за кількістю та якістю на першу вимогу Управління освіти.

У відповідності до п.3.2.1. Управління освіти зобов'язується передати товар зберігачу на зберігання згідно акту приймання-передачі товару на зберігання, забезпечити присутність уповноважених осіб при передачі товару на зберігання та у разі його повернення.

Пунктами 4.1. - 4.3. договору визначено, що зберігач несе повну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов даного договору відповідальність відповідно до чинного законодавства України. Сплата штрафних санкцій не звільняє сторону від виконання зобов'язання в натурі. У разі втрати (розкрадання, псування) переданого на зберігання товару, або відмови зберігача повернути Управлінню освіти товар в терміни передбачені в договорі зберігач зобов'язується відшкодувати нестачу шляхом оплати вартості неповернутого товару виходячи з рівня ціни на товар, що склалися на день відшкодування, але не нижче початкової вартості зафіксованої в специфікації до договору, у термін не більш, як 5 днів. Сторони домовились, що моментом пред'явлення вимоги про повернення товару та/або претензії (вимога про сплату грошових коштів) вважається дата їх відправлення Управлінням освіти (дата календарного штемпеля відділення зв'язку).

Згідно з п. 6.1. договору строк дії договору з дня укладення і діє до повного виконання сторонами зобов'язань за договором.

Відповідно до п. 8.1. невід'ємною частиною договору є специфікація та акт приймання-передачі товару.

За специфікацією від 27.12.2013 р. ціна договору складає 99978 грн. Найменування товару: посудомийна машина купольна Silanos E-1000 (тар./год 720-1000) 380 B, у кількості 3 одиниці, за ціною 33326 грн. за одиницю.

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до акту приймання-передачі товару від 27.12.2013 р. Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації передало, а ТОВ "Інкомрайс" прийняло на відповідальне зберігання товар у кількості 3 одиниць, а саме посудомийна машина купольна Silanos E-1000 (тар./год 720-1000) 380 B, загальною вартістю 99978 грн.

Згідно з п. 1.4 договору, строк зберігання товару визначається у специфікації.

Так, відповідно до специфікації до договору відповідального зберігання №6-2013 від 27.12.2013 р., строк зберігання товару визначено до 31 травня 2014 р.

Звертаючись з даним позовом до суду , Управління освіти зазначало, що 31.07.2014 останнє звернулося до відповідача з листом про сплату на його користь суму неповернутого товару, яка складає 99978 грн. , на підставі п. 4.2 договору зберігання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що в контексті договірних відносин зберігання згідно з ч. 1 статті 949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажедавцеві річ, яка була передана на зберігання, а за статтею 951 - у разі втрати речі (нестачі) зберігач зобов'язаний відшкодувати поклажедавцеві збитки у розмірі вартості переданого на зберігання товар. Таким чином, за твердженням місцевого господарського суду, належним способом захисту порушених прав при невиконанні зберігачем зобов'язання повернути передане на зберігання майно є його зобов'язання до вчинення відповідних дій, а також відшкодування завданих збитків у випадку втрати (нестачі) товару. Натомість, в пункті 4.2. договору сторонами погоджена можливість і іншого способу дій у випадку відмови в поверненні товару, а саме - зберігач зобов'язується відшкодувати нестачу шляхом оплати вартості неповернутого товару. Таким чином, як вважав місцевий суд, для обрання такого способу захисту порушених прав як то - стягнення вартості товару, необхідною договірною умовою, на яку посилається позивач в позові, є - відмова повернути товар. Суд першої інстанції вказав, що позивачем не доведено шляхом надання відповідних доказів факту відмови відповідача від його повернення, оскільки жодного доказу з цього приводу суду не надано. При цьому, місцевим господарський судом зазначено, що посилання представників позивача на покладання обов'язку щодо доведення відмови відповідача від повернення товару безпосередньо на відповідача не узгоджується з приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України, за якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, місцевим судом зазначив, що заперечення відповідача щодо пропуску строку позовної давності та незастосування положення статті 625 ЦК України до уваги судом не приймаються, оскільки вони, в контексті спору, є наслідком наявності грошових зобов'язань, які судом не встановлені.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції не погодився з зазначеними висновками місцевого суду, але залишив вказане рішення без змін з своїх мотивів. При цьому , суд апеляційної інстанції вказав, що у матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про виконання останнім умов договору щодо повернення товару у визначені строки або відшкодування його вартості. Разом з тим, суд апеляційної інстанції задовольнив клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки дійшов висновку, що позивачем пропущено трирічний строк, у межах якого він міг звернутися за захистом свого порушеного права.

Розглядаючи доводи касаційної скарги та заперечення на неї колегія суддів касаційного суду відмічає наступне.

Як вже зазначалося вище, між сторонами був укладений договір відповідального зберігання №6-2013.

За умовами договору відповідального зберігання №6-2013 від 27.12.2013р. Управління освіти передало, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання товар, у кількості, асортименті, на термін зберігання та інших обов'язкових умов договору, що визначені договором, специфікацією та актом приймання-передачі.

Відповідно до специфікації до договору відповідального зберігання №6-2013 від 27.12.2013 р. строк зберігання товару визначено до 31 травня 2014 р.

При цьому, у разі закінчення строку дії договору або його розірвання, зберігач зобов'язується повернути товар зі зберігання Управлінню освіти протягом п'яти календарних днів з дати закінчення строку його дії, а у випадку пред'явлення Управлінням освіти вимоги про повернення товару до закінчення строку дії договору або строку зберігання, зберігач зобов'язаний повернути товар протягом семи днів після пред'явлення такої вимоги (п. 2.4 ).

Так судом апеляційної інстанції встановлено, що строк зберігання товару було визначено сторонами до 31.05.2014 р., тому, з урахуванням п. 2.4, зберігач (ТОВ "Інкомрайс") повинен був повернути товар зі зберігання Управлінню освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації 06.06.2014 р. (протягом п'яти днів з дати закінчення дії договору).

Апеляційним судом вірно встановлено, що товар відповідачем не повернутий, доказів повернення в матеріалах справи немає.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції правомірно не погодився з місцевим судом про те, що позивачем не доведено, шляхом надання відповідних доказів, факту відмови відповідача від повернення товару, оскільки у відповідності до умов договору та специфікації до нього, ТОВ "Інкомрайс" повинно було повернути товар позивачеві саме до 31.05.2014 р. та саме у зв'язку із неповерненням означеного товару у останнього виник обов'язок щодо відшкодування його вартості.

Разом з тим, відповідачем у суді першої інстанції було заявлене клопотання про застосування строку позовної давності.

Стосовно строку позовної давності колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України:

"Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу."

Відповідно до ст.257 зазначеного Кодексу:

"Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки."

Згідно з ч.1 ст.261 вказаного Кодексу:

"Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила."

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.267 наведеного Кодексу:

"4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту."

Як зазначив апеляційний суд, згідно з п.п. 4.1. - 4.2. договору відповідального зберігання №6-2013 від 27.12.2013 р. зберігач несе повну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов даного договору відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

У разі втрати (розкрадання, псування) переданого на зберігання товару, або відмови зберігача повернути Управлінню освіти товар в терміни передбачені в договорі зберігач зобов'язується відшкодувати нестачу шляхом оплати вартості неповернутого товару виходячи з рівня ціни на товар, що склалися на день відшкодування, але не нижче початкової вартості зафіксованої в специфікації до договору, у термін не більш, як 5 днів.

Отже, у зв'язку із неповерненням відповідачем товару Управлінню освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації у строки, що визначені договором, останній був зобов'язаний відшкодувати вартість неповернутого товару виходячи з рівня ціни на товар, що склалися на день відшкодування, але не нижче початкової вартості зафіксованої в специфікації до договору, у термін не більш, як 5 днів.

З урахуванням терміну зберігання товару, що визначений сторонами до 31.05.2014 р., 5-денного строку на його повернення після закінчення строку зберігання та 5-денного строку на відшкодування вартість неповернутого товару, ТОВ "Інкомрайс" у зв'язку із неповерненням товару у визначений договором строк повинно було відшкодувати позивачеві вартість означеного товару у строк до 11.06.2014 р.

Таким чином, доводи касаційної скарги фактично зводяться до відмінного від здійсненого апеляційним судом тлумачення позивачем моменту початку обрахунку вказаних в п.4.2. договору 5 днів, оскільки:

- в п.4.2. договору дійсно не вказано з якого моменту мають обраховуватися ці 5 днів;

- суд апеляційної інстанцій відрахував їх від моменту закінчення 5-денного строку на добровільне повернення товару після закінчення строку зберігання;

- на думку позивача цей строк має обраховуватися з моменту вручення відповідачу вимоги позивача про сплату коштів за неповернутий товар.

З цього приводу суд касаційної інстанції доходить наступних висновків.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.213 Цивільного кодексу України:

"3. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

4. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення."

Згідно зі ст.530 даного Кодексу:

"1. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

2. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства."

Відповідно до ч.1 ст.938 наведеного Кодексу:

"Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання."

Згідно з ч.1 ст.949 вказаного Кодексу:

"Зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості."

Пунктом 1.4. договору визначено, що строк зберігання товару зазначається у специфікації до договору.

Відповідно до специфікації до договору відповідального зберігання №6-2013 від 27.12.2013 р., строк зберігання товару визначено до 31 травня 2014 р.

Відповідно до п.2.4. Договору зберігач зобов'язаний повернути весь товар або його частину на вимогу Управління освіти, навіть якщо строк дії договору не закінчився. У випадку пред'явлення Управлінням освіти вимоги про повернення товару до закінчення строку дії договору або строку зберігання, зберігач зобов'язаний повернути товар протягом 7 (семи) календарних днів після пред'явлення такої вимоги. У разі закінчення строку дії договору або його розірвання, зберігач зобов'язується повернути товар зі зберігання Управлінню освіти протягом 5 (п'яти) календарних днів з дати закінчення строку дії чи розірвання договору.

Пунктами 4.2. договору визначено, що у разі втрати (розкрадання, псування) переданого на зберігання товару, або відмови зберігача повернути Управлінню освіти товар в терміни передбачені в договорі зберігач зобов'язується відшкодувати нестачу шляхом оплати вартості неповернутого товару виходячи з рівня ціни на товар, що склалися на день відшкодування, але не нижче початкової вартості зафіксованої в специфікації до договору, у термін не більш, як 5 днів.

На підставі викладеного, суд касаційної інстанції доходить висновку, що суд апеляційної інстанції на підставі системного тлумачення вищевказаних норм договору дійшов обґрунтованого висновку, що з урахуванням терміну зберігання товару, що визначений сторонами до 31.05.2014р., 5-денного строку на його повернення після закінчення строку зберігання та 5-денного строку на відшкодування вартості неповернутого товару, ТОВ "Інкомрайс" у зв'язку із неповерненням товару у визначений договором строк повинно було відшкодувати позивачеві вартість означеного товару саме у строк до 11.06.2014 р.

Визначення пунктом 4.3 договору, що моментом пред'явлення вимоги про повернення товару та/або претензії (вимога про сплату грошових коштів) вважається дата їх відправлення Управлінням освіти (дата календарного штемпеля відділення зв'язку) не спростовує вищевказаних висновків суду про момент початку обрахунку встановленого п.4.2. Договору 5-денного строку.

Крім того,відповідно до п.2.4. Договору у випадку пред'явлення Управлінням освіти вимоги про повернення товару до закінчення строку дії договору або строку зберігання, зберігач зобов'язаний повернути товар протягом 7 (семи) календарних днів після пред'явлення такої вимоги.

Таким чином, п.4.3. Договору кореспондується саме з цією частиною п.2.4. Договору, пов'язаною з достроковою вимогою повернення товару.

Проте, як зазначено апеляційним судом, обов'язок щодо повернення товару, після його кінцевого терміну зберігання (31.05.2014), виник у відповідача 06.06.2014 р, отже, перебіг позовної давності розпочався з 06.06.2014 р. та сплив відповідно 06.06.2017 р.

Таким чином, 06.06.2017 сплив строк позовної давності до вимоги саме про повернення товару, яка в даній справі не заявлялась.

Сам апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що ТОВ "Інкомрайс" у зв'язку із неповерненням товару у визначений договором строк повинно було відшкодувати позивачеві вартість означеного товару саме у строк до 11.06.2014 р., тобто, саме від цієї дати мав обраховуватися трирічний строк позовної давності до позовної вимоги по даній справі саме про відшкодування вартості товару.

Разом з тим, враховуючи, що Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації звернулось із позовом до господарського суду Херсонської області - 16.08.2017 р., апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що дане звернення відбулося із пропуском строку позовної давності.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів касаційного суду вважає, що місцевий господарський суд безпідставно відмовив відповідачеві у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, що в свою чергу виправив суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині своєї постанови , відмовивши позивачу у задоволенні позову саме у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України

"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:

1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення."

Згідно з ч.1 ст.309 зазначеного Кодексу:

" Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."

На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає в силі раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на позивача витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись ч.13 ст.8, ст.ст.129, 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Господарського суду Херсонської області від 19.09.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Херсонської області від 19.09.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 у справі №923/785/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

І. Міщенко