ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2018 р. Справа № 914/4003/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Дубник О.П.

суддів Зварич О.В.

ОСОБА_1

при секретарі Лагутіні В.Б.

розглянув апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі Департаменту ДВС МЮ України) № 914/4003/15 від 17.04.2018 (вх. № 01-05/1212/18 від 18.04.2018)

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 02.04.2018 (в складі головуючого судді Крупника Р.В., суддів Рима Т.Я., Фартушка Т.Б., повний текст складено 04.04.18).

за скаргою Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України про визнання неправомірним та зобовязання скасувати повідомлення №55813783/20.1/10 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, винесене 15.02.2018 головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України, зобовязання повторно розглянути заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області від 25.10.2016 №914/4003/15

у справі № 914/4003/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі ПАТ НАК Нафтогаз України), м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) ДТЕК Західенерго, м. Львів

за участі третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) Вінницягаз, м. Вінниця

та третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) Івано-Франківськгаз, м. Івано-Франківськ

про стягнення 213796598,40 грн.

за участю представників:

від органу ДВС: не з`явився (належно повідомлений).

від позивача: ОСОБА_2 - адвокат (довіреність в матеріалах справи).

від відповідача: не з`явився (належно повідомлений);

від третьої особи-1: не з`явився (належно повідомлений);

від третьої особи-1: не з`явився (належно повідомлений);

Відводів суддям та секретарю судового засідання в порядку ст.ст. 35, 36, 37 ГПК України не заявлялось.

У судовому засіданні 04.06.2018р. здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно ст. 222 ГПК України.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018р. призначено розгляд справи на 04.06.2018р.

Відповідач (він же боржник), треті особи та Департамент ДВС МЮ України у судове засідання участі уповноважених представників не забезпечили, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення рекомендованих повідомлень від 18.05.2018р. Апелянту ухвала Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018р. була надіслана за адресою « 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13» та згідно штрихкодового ідентифікатора 329 за результатами перевірки статусу відстеження рекомендованого повідомлення була отримана 21.05.2018р.

24.05.2018р. від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи б/н від 22.05.2018р. (вх. №01-04/3211/18 від 24.05.2018р.), у якому просить відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу подання відповіді на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представник позивача заперечив щодо відкладення розгляду справи.

Колегія суддів, порадившись, вирішила клопотання відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як видно із вищезазначеного клопотання, скаржнику було відомо про те, що ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018р. призначено розгляд справи на 04.06.2018р.

Так ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 05.05.2018р. було відкрито апеляційне провадження та встановлено учасникам справи строк до 16.05.2018р. для подання письмових відзивів на апеляційну скаргу.

Відповідач (він же боржник) ухвалу Львівського апеляційного господарського суду від 05.05.2018р. отримав 10.05.2018р., що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого відправлення від 08.05.2018р., однак у встановлений судом строк не подав суду відзиву на апеляційну скаргу Департаменту ДВС МЮ України.

Згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Таким чином відповідач повинен був подати до 16.05.2018р. відзив на апеляційну скаргу, однак такого відзиву суду не надав та не звертався до суду з клопотанням про продовження встановленого судом строку для його подання.

У поданому клопотанні відповідач посилається на ч. 4 ст. 252 ГПК України «Особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження», згідно якої за клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. Суд апеляційної інстанції вважає таке посилання відповідача безпідставним, оскільки виходячи зі змісту ст.ст. 166, 167 ГПК України відповідь на відзив на апеляційну скаргу подає апелянт (боржник у даному випадку не подавав апеляційної скарги, вона подана стягувачем), а заперечення подається відповідачем де останній викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень.

З огляду на зазначене, клопотання боржника про відкладення розгляду справи є необгрунтованим, а згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У даному випадку підстави для відкладення розгляду справи передбачені ч. 2 ст. 202 ГПК України відсутні. Суд зазначає, що не визнав обов'язковою участь у судовому засіданні представників учасників справи.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02.04.2018р. (головуючий суддя Крупник Р.В., судді Рим Т.Я., Фартушок Т.Б.) у справі № 914/4003/15 скаргу НАК «Нафтогаз України» від 03.03.2018р. №14/5-535В про визнання неправомірним та зобовязання скасувати повідомлення №55813783/20.1/10 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, винесене 15.02.2018р. головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України, зобовязання повторно розглянути заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області від 25.10.2016р. №914/4003/15 задоволено частково. Визнано неправомірним повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 15.02.2018р. №55813783/20.1/10, винесене головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України. Зобовязано головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮ України повторно розглянути заяву НАК «Нафтогаз України» про відкриття виконавчого провадження від 22.12.2017р. №14/5-4262В, яка стосується примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області від 25.10.2016р. у справі №914/4003/15, а в решті вимог скарги відмовлено.

Оскаржувану ухвалу місцевий господарський суд мотивував, зокрема, приписами ч. 1 ст. 326, ч. 1 ст. 339, ч.ч. 1, 3 ст. 327, п. «а» ч. 1 ст. 341 ГПК України, ст.ст. 1,2 п. 1 ч. 1 ст. 3, п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 4, ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VIII (надалі Закон № 1404-VIII) та зробив висновок, що наказ на примусове виконання рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2016р. у справі №914/4003/15 виданий 25.10.2016р. саме Господарським судом Львівської області, підписаний уповноваженою посадовою особою: суддею Господарського суду Львівської області із зазначенням його прізвища та ініціалів - ОСОБА_3 та скріплений гербовою печаткою Господарського суду Львівської області. Тобто, видача та підписання наказу суддею із зазначенням його прізвища та ініціалів відбулися у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, котра діяла на момент видачі наказу. Із врахуванням наведеного місцевий господарський суд зробив висновок, що винесення головним державним виконавцем повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 15.02.2018р. №55813783/20.1/10 з посиланням на невідповідність виконавчого документу вимогам п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону, зокрема, відсутності у наказі повного імя та по батькові посадової особи, яка його видала відбулося всупереч нормам Закону, зокрема положенням його частини 3 статті 4, в котрій передбачено, що виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів. Суд зазначив, що враховуючи те, що повідомлення визнається неправомірним з моменту набрання ухвалою законної сили, воно не потребує подальших дій щодо його скасування, а тому в задоволенні скарги в частині вимоги про зобов язання начальника ВПВР Департаменту ДВС МЮ України скасувати повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу від 15.02.2018р. №55813783/20.1/10 слід відмовити.

Департамент ДВС МЮ України не погоджується з ухвалою суду, вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, судом порушено норми матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт зазначає, зокрема, що в поданому виконавчому документі не дотримано вимоги п.1 ч. 1 ст. 4 Закону № 1404-VIII: не зазначено прізвище, ім'я, по батькові посадової особи, що видала виконавчий лист. Стверджує, що державний виконавець у виконавчому провадженні, діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження». Апелянт просить оскаржувану ухвалу суду скасувати і відмовити в задоволенні скарги НАК «Нафтогаз України».

НАК «Нафтогаз України» у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити апеляційну скаргу Департаменту ДВС МЮ України без задоволення, а ухвалу Господарського суду Львівської області від 02.04.2018 у справі № 914/4003/15 - без змін. Зазначає, що наказ Господарського суду Львівської області від 25.10.2016 № 914/4003/15 цілком відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» і в ньому зазначено: назва і дата видачі документа - наказ від 25.10.16; найменування органу, який видав виконавчий документ - Господарський суд Львівської області; уповноважену посадову особу, яка підписує виконавчий документ, із зазначенням її прізвища та ініціалів - суддя Пазичев В.М.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, оцінивши зібрані по справі докази, та дослідивши фактичні обставини у справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, при цьому, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду встановила наступні обставини та керувалася такими мотивами.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.05.2016р. у справі №914/4003/15 позовні вимоги НАК Нафтогаз України до відповідача: ПАТ ДТЕК Західенерго, за участі третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ПАТ Вінницягаз та третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ПАТ Івано-Франківськгаз про стягнення 213796598,40 грн. задоволено частково та стягнуто з ПАТ ДТЕК Західенерго на користь НАК Нафтогаз України 21767791,05 грн. інфляційних втрат, 9877111,01 грн. пені, 737233,13 грн. 3% річних, 7% штрафу в розмірі 3602572,25 грн. та 35687,49 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено. (а.с. 146-174, т.2).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.10.2016р. (а.с. 221-228, т.3) та постановою Вищого господарського суду України від 30.01.2017р. (а.с. 157-163, т. 4) рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2016р. у справі №914/4003/15 залишене без змін.

25.10.2016р. Господарським судом Львівської області на примусове виконання рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2016р. видано відповідний наказ (а.с. 230, т. 3).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02.11.2016р. у справі №914/4003/15 (залишена без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.11.2016р.(а.с. 115-121, т.4) розстрочено виконання рішення рівними частинами на 2 місяці щомісячно з дня набрання законної сили ухвалою про розстрочку виконання рішення у таких розмірах: до 02.12.2016р. - 18010197,46 грн., до 02.01.2017р. - 18010197,47 грн. (а.с. 74-79, т.4).

26.12.2017р. НАК «Нафтогаз України» звернулася до ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України із заявою про відкриття виконавчого провадження від 22.12.2017р. №14/5-4262В, до якої долучила оригінал наказу Господарського суду Львівської області від 25.10.2016р. у справі №914/4003/15, платіжне доручення про сплату авансового внеску та копію довіреності на право підписання заяви (а.с. 175-180, т. 4).

23.02.2018р. на адресу НАК «Нафтогаз України» надійшло повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 15.02.2018р. №55813783/20.1/10, винесене головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_4 (а.с. 181, 182, 183, т. 4).

У повідомленні зазначено, що виконавчий документ повертається у звязку з невідповідністю предявленого виконавчого документу (наказу Господарського суду Львівської області від 25.10.2016р. у справі №914/4003/15) вимогам п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, не зазначенням прізвища, імя, по батькові посадової особи, яка видала виконавчий лист.

12.03.2018р. на адресу Господарського суду Львівської області надійшла скарга НАК «Нафтогаз України» у справі №914/4003/15 на рішення та дії державного виконавця (а.с. 169-173, т.1), у якій просила суд визнати неправомірним повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 15.02.2018р. №55813783/20.1/10, винесене головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_4, зобовязати начальника ВПВР Департаменту ДВС МЮ України, якому без посередньо підпорядкований державний виконавець ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_4, скасувати повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 15.02.2018р. №55813783/20.1/10, зобовязати головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_4 повторно розглянути заяву НАК Нафтогаз України» про відкриття виконавчого провадження від 22.12.2017р. №14/5-4262В з примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області від 25.10.2016р. у справі №914/4003/15. Зазначає, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 4 Закону № 1404-VIII, наказ Господарського суду Львівської області від 25.10.2016р. у справі №914/4003/15 повністю відповідає вимогам зазначеного Закону.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п.п. 2,3, 5 ч. 1 ст. 2 Закону № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема, обов'язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об'єктивності.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" ( ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII).

Згідно ч. 1, 3 ст. 327 ГПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Так, 25.10.2016р. Господарським судом Львівської області на примусове виконання рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2016р. у справі №914/4003/15 було видано відповідний наказ (а.с. 230, т. 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ГПК України (в редакції чинній на день видачі судового наказу 25.10.2016р.) виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 117 ГПК України (в редакції, чинній на день видачі судового наказу 25.10.2016р.) зазначено, що наказ має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження". Господарський суд, який видав наказ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати наказ таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Виходячи зі змісту статей 116, 117 ГПК України видавати накази мають право виключно місцеві господарські суди після набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону № 1404-VIII (в редакції, чинній на день видачі судового наказу 25.10.2016р.) у виконавчому документі зазначаються:1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред'явлення рішення до виконання. У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків), місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв'язку та адреси електронної пошти. У разі пред'явлення до примусового виконання рішення міжнародного юрисдикційного органу у випадках, передбачених міжнародним договором України, такий виконавчий документ повинен відповідати вимогам, встановленим міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1404-VIII (в редакції, чинній на день видачі судового наказу 25.10.2016р.) виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов'язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов'язаний мати таку печатку.

Наказ на примусове виконання рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2016р. у справі №914/4003/15, виданий 25.10.2016р. Господарським судом Львівської області, підписаний уповноваженою посадовою особою: суддею Господарського суду Львівської області із зазначенням його прізвища та ініціалів (ОСОБА_3М.) та скріплений гербовою печаткою Господарського суду Львівської області. Таким чином, оформлення відповідного наказу відбулось з дотриманням вимог Закону № 1404-VIII в редакції, котра діяла на момент видачі наказу.

Згідно ст. 124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII ) правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Особи, які привласнили функції суду, несуть відповідальність, установлену законом.

Згідно ч. 1 ст. 52 Закону №1402-VIII передбачено, що суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Відповідно до п. 6 ч. 4. ст. 4 Закону (в редакції, чинній на день винесення повідомлення Відділом ДВС) виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що винесення головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_4 повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 15.02.2018р. №55813783/20.1/10, є незаконним, оскільки наказ Господарського суду Львівської області від 25.10.2016р. у справі №914/4003/15 відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII в редакції, котра діяла на момент видачі наказу.

Наведена правова позиція також відображена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/17959/15 від 04.04.2018р.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч.1 ст.327 ГПК України).

Згідно рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012р. № 18-рп/2012 "У справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю "ДІД Конс" щодо офіційного тлумачення положень пункту 15 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" у взаємозв'язку з положеннями частини першої статті 41, частини п'ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України, статті 115 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 1.3, 1.4 статті 1, частини другої статті 2, абзацу шостого пункту 3.7 статті 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" (справа про стягнення заборгованості з підприємств паливно-енергетичного комплексу) виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

У рішенні Конституційного Суду України від 25.04.2012р. у справі № 11-рп/2012 2012 "У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пункту 20 частини першої статті 106, частини першої статті 111-13 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв'язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України" зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

За практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (Рішення у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року).

Як висновок Суд визнає, що хоча можна погодитися з тим, що Договірні Сторони мають право за виняткових обставин і, як це має місце в цій справі, користуючись свободою розсуду, контролювати використання власності, втручатися у судові провадження з виконання судових рішень, таке втручання не повинне спричиняти перешкоди виконанню судового рішення, позбавляти його чинності, безпідставно його відстрочувати або, ще гірше, підривати суть цього рішення (рішення ЄСПЛ від 28.07.1999р. у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" N 22774/93, п. 74).

Існування заборгованості, підтверджене обов'язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить майно цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, заява N 3236/03, п. 43).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Оскільки повідомлення визнається неправомірним з моменту набрання ухвалою суду першої інстанції законної сили, воно не потребує подальших дій щодо його скасування, а тому місцевим господарським судом обгрунтовано відмовлено в задоволенні скарги в частині вимоги про зобовязання начальника ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України скасувати повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу від 15.02.2018р. №55813783/20.1/10.

Враховуючи все вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення скарги НАК «Нафтогаз України» від 03.03.2018р. №14/5-535В, визнання неправомірним повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 15.02.2018р. №55813783/20.1/10, винесене головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України, зобовязання головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮ України повторно розглянути заяву НАК «Нафтогаз України» про відкриття виконавчого провадження від 22.12.2017р. №14/5-4262В, яка стосується примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області від 25.10.2016р. у справі №914/4003/15 та відмову в решті вимог скарги.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, спростовуються вищенаведеними аналізом матеріалів справи та нормами процесуального права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Усе викладене дає підстави для залишення без задоволення апеляційної скарги, оскаржуваної ухвали суду без змін, у звязку із чим згідно із ст. 129 ГПК України на апелянта покладаються судові витрати.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 252, 269, 270, 271, 275, 276, 281, 282, ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Львівської області від 02.04.2018р. у цій справі без змін.

2. Судові витрати покласти на Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11.06.2018р.

Головуючий суддя Дубник О.П.

Суддя Зварич О.В.

Суддя Скрипчук О.С.