ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
УХВАЛА

м. Київ

25.05.2018

Справа № 910/4268/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Паркінг Україна" (03039, м. Київ, ПРОВУЛОК РУСЛАНА ЛУЖЕВСЬКОГО, будинок 14; )

до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (01030, м. Київ, ВУЛИЦЯ ЛЕОНТОВИЧА, будинок 6; )

про стягнення 85 168,45 грн.

Без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Паркінг Україна" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" про стягнення 85 168,45 грн., а саме 76500,00 грн. основного боргу, 3926,55 грн. пені, 3570,00 грн. штрафу, 326,96 грн. процентів річних та 844,94 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов’язань за Договором оренди майна № 3.5-51.17 від 19.09.2017 року в частині своєчасної та повної сплати орендної плати, в зв’язку з чим у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем, за наявності якої останнім нараховані пеня, штраф, проценти річних та втрати від інфляції у вказаних сумах.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2018 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

07.05.2018 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/4268/18 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч. 1 ст. 247 ГПК України вирішено розгляд справи № 910/4268/18 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за відсутності клопотань будь – якої із сторін про інше, у зв’язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу – для подання відповіді на відзив.

23.05.2018 року через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/4062/18 за позовом Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Паркінг Україна" про визнання недійсним Договору оренди майна № 3.5-51.17 від 19.09.2017 року. Клопотання судом долучено до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи та розглянувши подане відповідачем клопотання, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України господарський суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку, зокрема, об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

При цьому, пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; зокрема йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення. Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове або повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної з нею іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів, тощо, що не можуть бути з'ясовані та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для конкретної справи, провадження у якій зупинено.

Враховуючи вимоги закону, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку повинен з'ясовувати, як пов'язана справа, яка розглядається даним судом, із справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог.

Таким чином, зупинення провадження у справі процесуальний закон пов'язує з неможливістю розгляду справи, що розглядається, до вирішення іншої справи. При цьому пов'язаність справ полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на зібрання та оцінку доказів у даній справі, і ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Як зазначає відповідач в поданому клопотанні, рішення у справі №910/4268/18 про визнання недійсним договору оренди, стягнення заборгованості за яким є предметом позову у даній справі, може вплинути на рішення суду у справі №910/4268/18.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсності правочину та наслідки визнання господарського зобов'язання недійсним визначено ст. 216 ЦК України та ст. 208 ГК України відповідно.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обов'язки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обов'язки передбачалися на майбутнє. Тобто визнання недійсним договору та визнання недійсним зобов'язання не є тотожними поняттями, оскільки в силу прямої вказівки закону договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а визнання недійсним зобов'язання за цим договором стосується наслідків недійсності такого договору.

Правові наслідки недійсності правочину та господарського зобов'язання регулюються спеціальними правовими нормами, ст. 216 ЦК і ст. 208 ГК відповідно, а тому до таких правовідносин загальні норми про виконання зобов'язання та про відповідальність за його порушення не застосовуються.

Зокрема, на необхідність дотримання вказаних вимог законодавства України вказує Верховний Суд України у постанові від 19.10.2016 року у справі №18/122-12/2.

Згідно з ч. 3 ст. 207 ГК України (яка кореспондується зі ст. 236 ЦК України) виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Разом з тим у ч.2 ст.208 ГК України вказано, що у разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Відповідно до ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 ЦК України.

В свою чергу, відповідно до п.2.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суд України № 12 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" (який постановлений з метою надання роз'яснень щодо забезпечення правильного і однакового застосування господарськими судами норм законодавства у розгляді справ у спорах, пов'язаних з орендою (наймом) майна) з урахуванням змісту статті 236 ЦК України і частини третьої статті 207 ГК України зобов'язання за визнаним недійсним договором оренди припиняються на майбутнє.

Таким чином, у разі визнання недійсним договору оренди майна зобов'язання за таким договором, у тому числі щодо сплати орендної плати, вважатимуться припиненими на майбутнє.

З підстав вищевикладеного господарський суд не встановив обставин, які б давали підстави для висновку про те, що наявність спору у справі № 910/4062/18 про визнання недійсним договору оренди майна виключає можливість на підставі наявних у даній справі № 910/4268/18 доказів вирішити питання щодо стягнення орендної плати за вказаним договором, оскільки суд має можливість самостійно дослідити всі обставини у справі, наявність обставин, що підтверджують дійсність позовних вимог або спростовують їх.

Окрім цього суд зауважує, що зупинення провадження у даній справі може призвести до затягування розгляду справи.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

Зокрема, пункт 1 статті 6 § 1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на розгляд справи упродовж розумного строку.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Папазова та інші проти України" (Заяви №№ 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07) від 15.03.2012р. (пункт 29) Суд повторює, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шульга проти України" (Заява № 16652/04) від 02.12.2010р. (пункт 28) Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними.

Таким чином, враховуючи наведене, господарський суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням за результатами розгляду справи №910/4062/18 Господарським судом міста Києва.

Керуючись п. 5 ч. 1 ст. 227, ст.ст. 234, 235, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва -

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити в задоволенні клопотання Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/4062/18 за позовом Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" до Товариство з обмеженою відповідальністю "Паркінг Україна" про визнання недійсним Договору оренди майна № 3.5-51.17 від 19.09.2017 року.

Ухвала набирає законної сили 24.05.2018 року та не підлягає оскарженню.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://ki.arbitr.gov.ua

Суддя М.М. Якименко