ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 906/1218/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.

учасники справи:

позивач -товариство з обмеженою відповідальністю "Технопровід"

представник позивача - Тесленко Д.І., Верещагін М.В.

відповідач - фізична особа-підприємець Калініна Марина Станіславівна

представник відповідача - Павлик І.І. , Калініна М.С. (особисто)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - RUSAL MARKETING GMB

представник третьої особи - 1 - не з'явився

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Єврокийтранс"

представник третьої особи - 2 - не з'явився

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Технопровід"

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду у складі Олексюк Г.Є. - головуючий, Петухов М.Г., Маціщук А.В. від 24 січня 2018 року

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

1. У грудні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю "Технопровід" (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до фізичної особи-підприємця Калініної Марини Станіславівни (далі - відповідач) про стягнення 1 036 818,13 грн. вартості втраченого товару, 2 726,97 грн. 3% річних та 300 грн. штрафу.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі заявки-договору від 31.10.2016 № 31/10 відповідач, як експедитор, зобов'язався за винагороду забезпечити доставку вантажу позивача за маршрутом Польща (завантаження 31.10.2016) -Україна (доставка до 03.11.2016), залучивши для здійснення перевезення перевізника ТОВ "Єврокийтранс", однак повністю оплачений позивачем постачальнику товар на адресу останнього доставлений не був.

3. Отже, вантаж позивача було втрачено з вини відповідача, який відповідно до статті 932 Цивільного кодексу України та статті 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" несе відповідальність за дії залучених ним до перевезення третіх осіб, що є підставою для покладення на відповідача відповідальності за невиконання умов договору у вигляді відшкодування збитків у розмірі вартості втраченого товару, а також 3% річних за увесь період прострочення виконання грошового зобов'язання та передбаченого умовами договору штрафу на невиконання замовлення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

4. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 14 березня 2017 року позов задоволений частково.

4.1. Стягнуто з відповідача на користь позивача 1 036 818,13 грн. вартості втраченого товару, у задоволенні іншої частини позову відмовлено.

5. Судом встановлено, що позивач на підставі договору від 06.06.2016 № №RM-TEXPROVOD-2016 з постачальником RUSAL MARKETING GMB за платіжним дорученням від 17.10.2016 №12 здійснив 100% попередню оплату товару (алюмінієва катанка) на загальну суму 79 607,29 доларів США.

6. З метою доставки вказаного товару в Україну позивач 31.10.2016 уклав з відповідачем заявку-договір № 31/10 на перевезення вантажу автомобільним транспортом, за якою останній, як експедитор, зобов'язався за винагороду забезпечити доставку вантажу позивача за маршрутом Польща (завантаження 31.10.2016) -Україна (доставка до 03.11.2016), залучивши для цього перевізника - ТОВ "Єврокийтранс". При цьому в зазначеній заявці сторонами погоджено належний перевізнику автомобіль, який безпосередньо буде здійснювати перевезення - Іveko НОМЕР_1 з напівпрчепом Krone НОМЕР_2, водій ОСОБА_11. За умовами договору перевізник несе повну матеріальну відповідальність за схоронність вантажу.

7. 31.10.2016 постачальник оформив фінальний інвойс №RM-10045/16-TEXPROVOD, згідно з яким вартість відвантаженого товару (вагою 21 544 кг) складає 40 201,10 доларів США, а поставка товару мала відбутись у період 01.10.2016-31.10.2016.

8. Залучена до справи копія міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) №РАІ/16/504-СІS від 31.10.2016 свідчить про відвантаження постачальником товару (алюмінієвої катанки) у кількості 21 544 кг.

9. Листом від 02.11.2016 постачальник RUSAL MARKETING GMB повідомив позивача, що при оформленні документів на товар, відвантажений згідно фінального інвойсу RM-10045/16-TEXPROVOD від 31.10.2016, були некоректно вказані прізвища водіїв, зокрема в CMR №РАІ/16/504-СІS від 31.10.2016 замість "ОСОБА_12" необхідно читати "ОСОБА_11".

10. Проте у встановлений в договорі перевезення строк товар доставлений позивачу не був, що і стало підставою для звернення з позовом про стягнення вартості втраченого вантажу на суму 1 036 818,12 грн., що еквівалентно 40 201,10 дол. США.

11. Оцінюючий залучену до матеріалів засвідчену позивачем копію CMR від 31.10.2016 №РАІ/16/504-СІS, яка відповідно до вимог законодавства є первинним документом у підтвердження факту прийняття вантажу перевізником, суд зазначив, що відповідно до встановленого статтею 5 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (далі - Конвенція) порядку видачі CMR, її оригінальні екземпляри перебувають у відправника та перевізника, а позивач оригіналу мати не може, оскільки товар йому перевізником не доставлений. Отже, надана позивачем копія CMR, засвідчена ним начебто з оригіналу, не відповідає вимогам статей 34 та 36 ГПК України (у редакції до 15.12.2017) щодо письмових доказів.

12. Проте оскільки відповідно до статті 4 Конвенції відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, а позивач мав договірні правовідносини саме з відповідачем, як експедитором, на якого статтею 932 Цивільного кодексу України та статтею 14 Закону України "Про транспортно-експедиційну діяльність" покладено відповідальність за дії осіб, залучених до виконання заявки-договору від 31.10.2016 № 31/10, то саме останній несе відповідальність за збитки позивача внаслідок втрати перевізником вантажу.

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції

13. Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24 січня 2018 року рішення Господарського суду Житомирської області від 14 березня 2017 року скасовано, прийнято нове рішення про відмову в позові.

14. Постанова мотивована тим, що відповідач приступила до виконання обов'язків за заявкою-договором від 31.10.2016 № 31/10 шляхом укладення з перевізником ТОВ "Єврокийтранс" письмової заявки на перевезення товару позивача.

15. У той же час згідно з приписами статті 17 Конвенції та статті 924 Цивільного кодексу України перевізник несе відповідальність за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення. Проте позивачем не доведено факту передачі товару до перевезення ТОВ "Єврокийтранс" або завантаження товару саме на автомобіль НОМЕР_1/НОМЕР_2, вказаний в CMR від 31.10.2016 №РАІ/16/504-СІS. Зазначене виключає покладення на експедитора відповідальності у вигляді відшкодування збитків у зв'язку з відсутністю всіх елементів складу цивільного правопорушення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

16. Не погоджуючись із вказаною постановою суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить її скасувати, рішення Господарського суду Житомирської області від 14 березня 2017 року залишити в силі.

Аргументи учасників справи

Доводи позивача, який подав касаційну скаргу (узагальнено)

17. Посилання суду апеляційної інстанції на некоректність заповнення товарно-транспортної накладної (CMR) не може бути підставою для відмови в позові, оскільки відповідно до положень Конвенції ця обставина не впливає на чинність договору перевезення. При цьому відповідач, як експедитор, несе повну матеріальну відповідальність за втрату товару позивача з вини залученої ним до виконання перевезення особи - перевізника ТОВ "Еврокийтранс".

18. Факт відвантаження товару перевізнику ТОВ "Єврокийтранс" підтверджується також іншими наявними у справі доказами в сукупності, які у порушення норм процесуального права не досліджені судом, зокрема листом постачальника RUSAL MARKETING GMB від 02.11.2016, фінальним інвойсом від 31.10.2016 №RM-10045/16-TEXPROVOD.

19. З огляду на встановлені статтею 300 ГПК України межі перегляду справи судом касаційної інстанції Верховний Суд не приймає до уваги надіслані позивачем 02.05.2018 за супровідним листом №88к додаткові докази.

20. Також Верховний Суд не розглядає надісланий відповідачем 19.05.2018 відзив на касаційну скаргу як такий, що поданий з порушенням встановленого в ухвалі Верховного Суду від 02.04.2018 процесуального строку. При цьому не розглядається судом і клопотання відповідача про поновлення строку для подання відзиву, оскільки відповідна заява учасника справи повинна бути подана до закінчення встановленого судом процесуального строку.

Позиція Верховного Суду

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

21. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі Олюджіч проти Хорватії від 05.02.2009 зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов'язаний мотивувати свої дії та рішення.

22. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії від 01.07.2003).

23. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії від 27.09.2001).

24. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 4-7, 32-34, 43, 82, 84 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017), визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору усіх обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

25. Відповідно до частини 3 статті 236 ГПК України (у редакції після 15.12.2017) судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, яке полягає у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенню судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (стаття 2 вказаного Кодексу).

25.1. Частиною 5 статті 236 ГПК України (у редакції після 15.12.2017) регламентовано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи

26. Відповідно до частини 1 статті 17 Конвенції перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки. Аналогічні вимоги щодо моменту настання відповідальності перевізника за збереження вантажу встановлені частиною 1 статті 924 Цивільного кодексу України.

27. Отже, встановлення факту прийняття вантажу до перевезення є необхідною передумовою для вирішення судом питання про наявність правових підстав для покладення на перевізника відповідальності за втрату вантажу.

28. Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач, як експедитор, приступила до виконання укладеного з позивачем договору транспортного експедирування та самостійно залучила до його виконання перевізника - ТОВ "Єврокийтранс". Отже, в силу положень частини 3 статті 14 Закону України "Про транспортно-експедиційну діяльність" та частини 2 статті 932 Цивільного кодексу України саме експедитор несе відповідальність перед замовником за дії залученої ним до виконання договору транспортного експедирування особи - перевізника.

29. За приписами статті 9 Конвенції вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. У той же час відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції (стаття 4 Конвенції).

30. При вирішенні даного спору суд першої інстанції визнав залучену до справи вантажну накладну (CMR) від 31.10.2016 №РАІ/16/504-СІS неналежним доказом здійснення перевезення вантажу, посилаючись на її неналежне засвідчення позивачем. У свою чергу суд апеляційної інстанції послався на неправильність оформлення вказаної CMR, що, на думку суду, унеможливлює встановлення факту прийняття товару до перевезення саме ТОВ "Єврокийтранс".

31. Однак судом апеляційної інстанції при наданні оцінки даним CMR не враховано, що відповідно до статей 5, 13 Конвенції замовник (позивач) не бере участь в оформленні оригіналів вантажної накладної та, відповідно, не може нести відповідальність за недоліки її заповнення, а має можливість отримати відповідний примірник CMR тільки від перевізника в момент доставки товару в місце призначення.

32. У зв'язку з чим з метою достовірного встановлення факту прийняття товару до перевезення відповідна вантажна накладна повинна бути оцінена судом в сукупності з іншими доказами, які безпосередньо стосуються спірного перевезення.

33. Так, як було встановлено у справі, укладена між позивачем та відповідачем заявка-договір від 31.10.2016 № 31/10 містила конкретні дані та реквізити спірного перевезення, зокрема дані про контактну особу у місті завантаження товару, марку та номерні знаки автомобіля перевізника та дані про водія. Також у справі міститься датований 02.11.2016 лист RUSAL MARKETING GMB, у якому постачальник повідомляє позивача про відвантаження товару згідно з CMR від 31.10.2016 №РАІ/16/504-СІS та про здійснені у ній виправлення щодо прізвища водія.

34. Проте, всупереч регламентованому статтею 2 ГПК України (у редакції після 15.12.2017) завданню господарського судочинства та практики Європейського суду з прав людини, суд апеляційної інстанції при вирішенні спору керувався даними CMR, не дослідивши при цьому інші наявні у справі докази здійснення перевезення у сукупності, що унеможливило достовірне встановлення всіх обставин справи, про що зазначено позивачем у пункті 18 цієї Постанови.

35. У свою чергу суд першої інстанції, мотивуючи висновок про задоволення позову, послався лише на приписи чинного законодавства, які стосуються відповідальності експедитора та взагалі не встановив обставини щодо прийняття перевізником товару до перевезення.

36. Таким чином, суди припустились порушення вищезазначених норм процесуального права, не дослідивши всі зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, в зв'язку з чим відсутні підстави вважати, що судами дана правильна юридична оцінка спірним правовідносинам.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

37. Допущені порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК України в редакції після 15.12.2017). Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи перешкоджає ухваленню нового рішення, в якому необхідно дати висновок про правильність застосування норм матеріального права залежно від встановлених судами попередніх інстанцій обставин відповідно до наданих їм процесуальних повноважень.

38. За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню частково, постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню на підставі частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

39. При новому розгляді суду необхідно врахувати викладене у цій Постанові, повно та всебічно дослідити і надати правову оцінку усім зібраним у справі доказам та встановленим обставинам у сукупності і розглянути справу з дотриманням норм чинного законодавства.

Керуючись статтями 300, 301, 304, 306, 310, 314, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Технопровід" задовольнити частково.

2. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 24 січня 2018 року та рішення Господарського суду Житомирської області від 14 березня 2017 року у справі № 906/1218/16 скасувати.

3. Справу № 906/1218/16 направити на новий розгляд до Господарського суду Житомирської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.