ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 902/698/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Катеринчук Л.Й. - головуючий, Пєсков В.Г., Погребняк В.Я.

за участі секретаря судового засідання Слупчук Н.В.

учасники справи:

позивач - Приватне сільськогосподарське підприємство "Господар-плюс",

представник - адвокат Швець А.В. (довіреність від 15.12.2017)

відповідач-1 - Спілка (об'єднання) співвласників майна реорганізованого КСП "Зоря",

відповідач-2 - Приватне мале підприємство "Ювасер"

відповідач-3 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Комінтерн-ВВ"

відповідач-4 - Володіївецька сільська рада Чернівецького району Вінницької області

треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Чернівецький райсількомунгосп"

- Фермерське господарство "Добробут-БСГ"

розглянув касаційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Господар-плюс"

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду

від 07.12.2017

у складі колегії суддів: Демянчук Ю.Г. (головуючий), Крейбух О.Г., Юрчук М.І.

та на рішення Господарського суду Вінницької області

від 03.10.2017

у складі судді Банасько О.О.

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Господар-плюс"

про визнання угоди дійсною

ПРОЦЕДУРА КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ

1. 26.12.2017 поштовим відправленням, направленим на адресу Рівненського апеляційного господарського суду, Приватне сільськогосподарське підприємство "Господар-плюс" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 07.12.2017 та на рішення Господарського суду Вінницької області від 03.10.2017 у справі №902/698/17 в порядку статей 286 - 288 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, чинній з 15.12.2017 (далі - ГПК України).

2. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №902/698/17 було визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: головуючий суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Пєсков В.Г., суддя - Погребняк В.Я., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2018.

3. Ухвалою від 23.03.2018 Верховний Суд ухвалив відкрити касаційне провадження у справі №902/698/17 Господарського суду Вінницької області за касаційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства "Господар-плюс" на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 07.12.2017 та рішення Господарського суду Вінницької області від 03.10.2017 та призначив її розгляд на 17.05.2018 о 10 год. 30 хв.

4. Відповідачем-2 - ПМП "Ювасер" подано заперечення на касаційну скаргу, а відповідачем-4 - Володіївецькою сільською радою Чернівецького району Вінницької області подано відзив на касаційну скаргу позивача.

5. На розгляд касаційного суду винесено проблему застосування норм матеріального права - статей 44, 47, 128, 227 Цивільного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР).

ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Короткий зміст позовних вимог

6. 17.07.2017 поштовим відправленням до Господарського суду Вінницької області подано позов Приватного сільськогосподарського підприємства "Господар-Плюс" (далі - ПСП "Господар-Плюс") до Спілки (об`єднання) співвласників майна реорганізованого КСП "Зоря", Приватного малого підприємства "Ювасер", Товариства з обмеженою відповідальністю "Комінтерн-ВВ", Володіївецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецький райсількомунгосп" та Фермерського господарства "Добробут-БСГ" про визнання угоди дійсною.

7. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач в якості підстави позовних вимог посилається на набуття права власності на об'єкти нерухомого майна та обладнання у зв'язку з укладенням 30.11.2001 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та обладнання з Приватним малим підприємством "Світоч" та додаткової угоди до договору від 09.12.2001, яке в свою чергу придбало його згідно з договором купівлі-продажу від 20.12.1996 у Спільного малого підприємства-товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецький райсількомунгосп" (перереєстрованого в ТОВ "Чернівецький райсількомунгосп"), яке набуло спірне майно у Колективного сільськогосподарського підприємства "Зоря" за договором купівлі-продажу від 04.11.1996, який схвалено загальними зборами Колективного сільськогосподарського підприємства "Зоря" 20.12.1996. Зазначені договори купівлі-продажу в місцевому Бюро технічної інвентаризації та його правонаступниках не реєструвалися, оскільки на час їх укладення така реєстрація не була обов'язковою.

8. Також, позивач зазначає, що на підставі рішення Постійно діючого третейського суду "Третейська ініціатива" Всеукраїнської громадської асоціації "Асоціація спеціалістів в аграрній сфері" у справі №12/09.2 від 15.11.2005, проведено реєстрацію права власності, яка пізніше була скасована за наслідком прийняття рішення в адміністративному спорі у справі №4/111-07.

9. За твердженням позивача, при розгляді справи №902/1293/14 про визнання права власності рішенням Господарського суду Вінницької області від 21.12.2015, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.03.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 30.06.2016, у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю обставин набуття спірного майна у власність, що на його думку, не позбавляє його права звернутися до суду з позовом про визнання дійсним договору 30.11.2001, оскільки такий спосіб захисту цивільних прав є належним, виходячи із Цивільного кодексу УРСР, чинного на момент укладення спірного договору.

Короткий зміст рішення першої інстанції

10. Рішенням Господарського суду вінницької області від 03.10.2017 у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивоване тим, що:

- звертаючись з даним позовом до суду про визнання дійсною угоди купівлі-продажу від 30.11.2001, позивач визначив відповідачами не сторону договору, а осіб, які оспорюють його право власності на спірне майно, тому позов заявлено до неналежного відповідача;

- стороною за договором, щодо якого заявлено вимогу про визнання його дійсним, є Приватне мале підприємство "Світоч", яке ліквідовано в процедурі банкрутства, а тому обраний позивачем спосіб захисту його цивільних прав не може дати того результату, на який він сподівається - підтвердити дійсність угоди на даний час щодо особи, яка припинила своє існування, оскільки така особа уже не може виконувати своїх зобов'язань за договором, а договір від 30.11.2001 визнається дійсним на момент постановлення судового рішення у даній справі;

- суд встановив, що Приватне мале підприємство "Світоч" ліквідоване 11.06.2003, тобто на момент подачі даного позову до суду (довідка ГУС в Івано-Франківській області від 21.11.2014 №04.2-03/2-492/1010, а.с. 132, т. 2 справи №902/1293/14, витяг з ЄДРЮОФОП №23152129). Факт ліквідації Приватного малого підприємства "Світоч" не заперечується позивачем та встановлено при розгляді справи №902/1293/14, а тому з огляду на приписи статті 35 ГПК України не потребує доказування з огляду на те, що інформація з ЄДРЮОФОПГФ є публічною та загальновідомою;

- за визначеного позивачем суб'єктного складу сторін, суд позбавлений можливості надати оцінку спірним правовідносинам, так як юридична особа, яка ліквідована, виходячи зі змісту статей 1, 12, 21 ГПК України не може брати участі в якості відповідача у даній справі, що є самостійною підставою для відмови в позові;

- судом встановлено, що предметом спірного договору були нежитлові приміщення та обладнання, договір щодо відчуження якого на підставі пункту 1 частини 1 статті 44 ЦК УРСР повинен був укладатися в письмовій формі і обов'язковому нотаріальному посвідченню не підлягав. На час дії ЦК УРСР такий спосіб захисту цивільних прав особи вважався належним, однак, у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України 16.01.2003 №435-ІV, який набрав чинності з 01.01.2004, відповідно до статей 15-16, 220, такий спосіб захисту цивільних прав позивача (шляхом визнання дійсним спірного договору) вже не можна вважати належним способом захисту цивільних прав позивача.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

11. 07.12.2017 постановою Рівненського апеляційного господарського суду рішення Господарського суду Вінницької області від 03.10.2017 у справі №902/698/17 залишено без змін, а апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Господар-Плюс" без задоволення.

12. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

- за визначеного позивачем суб'єктного складу сторін суд позбавлений можливості надати оцінку спірним правовідносинам сторін, так як юридична особа, яка ліквідована, виходячи зі змісту статей 1, 12, 21 ГПК України не може брати участі в якості відповідача у даній справі, що є самостійною підставою для відмови в позові;

- суд при прийнятті рішення враховує положення законодавств, чинні на момент укладення договору від 30.11.2001. Згідно з частиною 1 статті 42 ЦК УРСР, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній);

- предметом спірного договору були нежитлові приміщення та обладнання, договір щодо відчуження повинен був укладатися в письмовій формі і обов'язковому нотаріальному посвідченню не підлягав, однак, з набуттям чинності з 03.08.2004 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" в редакції Закону України від 01.07.2004 №1952-IV, такі договори підлягали обов'язковій державній реєстрації в органах БТІ, а договори щодо відчуження нерухомого майна, яке не зареєстровано, не могли укладатися. Позивачем в належному порядку в органах БТІ з набуттям чинності зазначеним Законом договір купівлі-продажу від 30.11.2001 зареєстровано у 2004-2007 роках не було.

- місцевий господарський суд, врахувавши приписи частини 2 статті 47 ЦК, частини 1 статті 227 ЦК УРСР, пункту 1 частини 1 статті 44 ЦК УРСР, а також пункт 7 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 №02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" та пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", дійшов правомірного висновку про те, що правові підстави для визнання такого договору дійсним в судовому порядку відсутні;

- апелянтом не наведено суду доводів та не надано належних та допустимих доказів, які б по суті спростовували висновки суду першої інстанції та доводили б помилковість оскаржуваного рішення.

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ В КАСАЦІЙНОМУ СУДІ

Доводи скаржника (позивача у справі)

13. Скаржник у касаційній скарзі звертає увагу суду на те, що у 2016 році у справі №902/1293/14 господарським судом, зокрема, постановою Вищого господарського суду України від 30.06.2016 встановлено, що договір не відповідає вимогам статті 227 ЦК УРСР, оскільки укладений в простій письмовій формі. Разом з тим, у даній справі суди дійшли висновку про те, що згідно з частиною 1 статті 44 ЦК УРСР на момент укладення відповідного договору такий повинен був укладатись в письмовій формі, нотаріальне посвідчення не вимагалось. Відтак, суди господарської юрисдикції в двох різних справах дійшли абсолютно різних висновків щодо договору купівлі-продажу спірного майна від 30.11.2001.

14. Також, скаржник зазначив, що на даний час майно, яке було предметом позову, перейшло у власність відповідачів, отже, ними вчинено ряд дій, якими не визнається спірний договір купівлі-продажу від 30.11.2001. На думку скаржника, визнавши його дійсним в судовому порядку, наступне його нотаріальне посвідчення та визнання недійсними правовстановлюючих документів відповідачів не потребується, а судове рішення буде підставою для проведення державної реєстрації права власності позивача на спірне майно.

15. Скаржник зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на практику розгляду аналогічної справи в порядку цивільного судочинства, а саме заочного рішення Чернівецького районного суду від 12.07.2007 за позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ПСП "Господар-плюс", СВК "Надія" про визнання правочину дійсним, визнання права власності. Зокрема, даним рішенням визнано договір купівлі-продажу, укладений 08.06.2006 між ОСОБА_7 та ПСП "Господар-плюс" дійсним, визнано право власності на приміщення металевої будівлі.

Доводи інших учасників справи

16. Відповідач-4 - Володіївецька сільська рада Чернівецького району Вінницької області у відзиві на касаційну скаргу від 12.04.2018, з її доводами не погодився, вважає її безпідставною, необґрунтованою, та просив залишити її без задоволення.

17. Відповідач-2 - ПМП "ЮВАСЕР" з доводами, викладеними у касаційній скарзі не погодився, у наданих Суду запереченнях на касаційну скаргу зазначив, що рішенням Господарського суду Вінницької області у справах №4/112-07 від 15.03.2011 та №902/1293/14 від 21.12.2015, які набули чинності, встановлено обставини, за яких ПСП "Господар-Плюс" ніколи не отримувало спірне майно та ним не користувалось, а також ПСП "Господар-Плюс" не надав доказів права власності ПМП "Світоч" на спірне майно, а також права останнього на відчуження такого майна.

НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ

18. Цивільний кодекс Української РСР

Стаття 42 - угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.

Частини 1, 2 стаття 44 - повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Стаття 47 - нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Стаття 128 - право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Стаття 227 - договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

19. Цивільний кодекс України в редакції Закону України №435-ІV від 16.01.2003

Стаття 16. Захист цивільних прав та інтересів судом

1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

3. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Стаття 20 Здійснення права на захист

1. Право на захист особа здійснює на свій розсуд.

2. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

20. Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" в редакції Закону України від 01.07.2004 №1952-IV, чинній з 03.08.2004

Пункт 1 частини 1 статті 4 - обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: право власності на нерухоме майно.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

21. З огляду на те, що відповідно до статті 300 ГПК України в редакції з 15.12.2017, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів Верховного Суду зазначає про неприйнятність доводів скаржника про неналежну оцінку того чи іншого доказу у справі. Доводи скаржника про порушення норм матеріального права - статті 128 ЦК УРСР, статей 15, 20 ЦК України у чинній на даний час редакції, є прийнятними.

А.2. Щодо застосування норм матеріального та процесуального права

22. Відповідно до статті 13 Закону України "Про власність", який втратив чинність у зв'язку з прийняттям ЦК України 2004 року, об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. При цьому, згідно із статтею 128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. Таке правове регулювання правовідносин з права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року.

23. Стаття 181 ЦК України в редакції, чинній на час прийняття судових рішень у даній справі, визначає поняття нерухомої та рухомої речі. Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (частина 1 статті 182 ЦК України). Отже, вирішуючи спори, що випливають з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суди, вирішуючи питання про обрання позивачем такого способу захисту своїх прав, як визнання договору купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна дійсним, повинні приймати до уваги, як положення ЦК УРСР, які були чинними на час укладення спірного договору, так способи захисту цивільних прав, які визнаються чинним ЦК України, який діє з 01.01.2004 та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" в редакції Закону України 01.07.2004 №1952-IV, чинній з 03.08.2004, з урахуванням суб'єктного складу сторін спору, визначених позивачем у його позовній заяві.

24. З огляду на таке, Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що стороною спору про визнання дійсним договору 30.11.2001 має бути його контрагент за договором - Приватне мале підприємство "Світоч", а не особи, які зазначені позивачем, оскільки вони жодним чином не причетні до укладення такого договору, та не є правонаступниками сторони договору - Приватного малого підприємства "Світоч", а відповідач-4 - Володієвецька сільська рада Чернівецького району Вінницької області є органом місцевого самоврядування, який причетний до здійснення подальшої реєстрації права власності на спірне майно, набуте позивачем за договором від 30.11.2001.

Отже, Суд погоджується з висновками апеляційного суду про відмову у задоволенні позову немайнового характеру (про визнання дійсним договору), заявленого позивачем до неналежних відповідачів, з огляду на відсутність доказів правонаступництва майнових прав за таким договором від сторони договору - Приватного малого підприємства "Світоч" до відповідачів 1, 2, 3 у даній справі.

25. Суд вважає правильними посилання позивача на статтю 20 ЦК України про те, що право на захист особа здійснює на свій розсуд, а нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Зазначене свідчить про те, що позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого права та інтересу і суд не вправі обмежувати позивача в обранні такого способу захисту цивільних прав та інтересів, який на його погляд є найбільш правильним.

Разом з тим, суд наділений власною компетенцією оцінити в сукупності всі обставини справи та за наслідком такої оцінки, з відповідним застосуванням норм матеріального та процесуального права, дійти висновку про можливість надання особі судового захисту її прав та інтересів відповідно до обраного нею способу захисту. В контексті зазначеного, суд в цілому оцінює правомірність дій позивача, як суб'єкта цивільних правовідносин, реалізованих ним не тільки при укладенні спірного договору, а й при володінні майном (майновими правами), набутими за цим договором, упродовж 16 років, що має значення для визнання його дійсним на час розгляду позовних вимог.

26. Частиною 5 статті 12 ЦК України передбачено, якщо законом встановлено правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Суд зауважує, що проявивши власну недбалість та не зареєструвавши відповідно до вимог статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", чинного з 03.08.2004, договір купівлі-продажу майна від 30.11.2001 в органах технічної інвентаризації, як того вимагав законодавець, позивач свідомо прийняв на себе додаткові ризики невизнання (оспорювання) набутого за договором права власності. Отже, суди вірно константували, що така поведінка позивача була нерозумною та необачною та, з огляду на сукупність встановлених обставин, дійшли висновку про застосування щодо нього наслідків відмови в обраному ним способі захисту цивільних прав шляхом визнання дійсним договору купівлі-продажу від 30.11.2001.

27. Суд вважає необґрунтованими доводи позивача з посиланням на іншу практику суду цивільної юрисдикції, зокрема, на заочне рішення Чернівецького районного суду від 12.07.2007 у справі за позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ПСП "Господар-плюс," СВК "Надія" про визнання правочину дійсним, визнання права власності, за яким позовні вимоги про визнання дійсним договору 08.06.2006 купівлі-продажу металевої будівлі було задоволено та визнано право власності на дане приміщення, оскільки скаржником не надано доказів подібності предметів спору в обох справах (металева споруда може бути як об'єктом рухомого, так об'єктом нерухомого майна). Також, Суд звертає увагу, що звернення з позовом до неналежних відповідачів у даній справі є самостійною підставою для відмови у задоволення позовних вимог згідно з висновками судів.

28. Суд, керуючись Рішенням ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", аналізуючи повноту дослідження судами обставин при розгляді даної справи зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції не зобов'язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі). Суди зобов'язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Питання чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналізуючи через призму зазначених висновків ЄСПЛ повноту дослідження судами обставин даної справи та обґрунтування судових рішень, Суд погоджується з виконанням судами обов'язку щодо обґрунтування своїх висновків у даній справі та не вбачає порушення норм матеріального та процесуального права, які могли б потягнути наслідки скасування цих судових рішень.

А.3. Мотиви прийняття (відхилення) доводів касаційної скарги

29. Доводи скаржника, зазначені в пунктах 13-15 даної постанови, Суд вважає необґрунтованими, з огляду на висновки мотивувальної частини постанови згідно з пунктами 22-28.

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

30. З огляду на зазначене та відсутність порушень норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних рішень, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги позивача та скасування постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 07.12.2017 та рішення Господарського суду Вінницької області від 03.10.2017 у справі №902/698/17.

В. Судові витрати

31. У зв'язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України в редакції з 15.12.2017, витрати зі сплати судового збору за її подання і розгляд залишаються за скаржником.

На підставі викладеного та керуючись статтями 240, 308, 309, 315 ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Господар-плюс" залишити без задоволення.

2. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 07.12.2017 та рішення Господарського суду Вінницької області від 03.10.2017 у справі №902/698/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді В.Г. Пєсков

В.Я. Погребняк