КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2018 р. Справа№ 910/21409/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Коротун О.М.

Отрюха Б.В.

секретар судового засідання: Вайнер Є.І.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 06.06.2018

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Мілкіленд Н.В."

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 ( повний текст рішення складено - 19.03.2018)

у справі № 910/21409/17 (суддя - Грєхова О.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Мілкіленд Н.В."

до 1) Дочірнього підприємства "Профітрейд",

2) Національного банку України

3) Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк"

про визнання правочину недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство "Мілкіленд Н.В." звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Дочірнього підприємства "Профітрейд", Національного банку України та Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 05.03.2015 між Національним банком України (кредитор), Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" (позичальник) та Дочірнім підприємством "Мілкіленд-Україна" (поручитель) укладено додатковий договір № 2 до договору поруки від 24.03.2014 № 19/П, яким вчинено значний правочин, де передбачено надання фінансової поруки перед Національним банком України у розмірі 120000000,00 грн. Проте, жодного рішення органів управління Публічного акціонерного товариства "Мілкіленд Н.В.", як контролюючим підприємством, щодо внесення змін до договору поруки від 24.03.2014 № 19/П, а також вчинення додаткового договору від 05.03.2015 № 2, не приймалось.

Отже, додатковий договір від 05.03.2015 № 2 до договору поруки від 24.03.2014 № 19/П, укладений виконавчим органом Дочірнього підприємства "Мілкіленд-Україна" з перевищенням повноважень, передбачених п. 9.4.3 ст. 9 статуту Дочірнього підприємства "Мілкіленд-Україна", а також з порушенням правових приписів, визначених ч.ч. 1,2 ст. 65 ГК України, абз. 1 ч.1, ч. 3 ст. 92, ч. 1 ст. 241 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 (повний текст рішення складено - 19.03.2018) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Вищезазначене рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що рішення власника ДП "Мілкіленд-Україна" на укладення додаткового договору №2 від 05.03.2015 до договору поруки №19/П від 24.03.2014 у відповідності до статуту не було обов'язковою умовою. Тому, на момент укладання спірного договору у відповідачів 2 та 3 фактично не було підстав вважати відсутніми повноваження у виконуючого обов'язки директора ДП "Мілкіленд-Україна" ОСОБА_3 на підписання оспорюваного додаткового договору.

Не погодившись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Мілкіленд Н.В." звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи; порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначив, що судом першої інстанції залишено без уваги обставини справи щодо відсутності рішення вищого органу управління ДП "Мілкіленд-Україна" на вчинення додаткового договору №2 від 05.03.2015 до договору поруки №19/П від 24.03.2014 та відсутності у рішенні вищого органу управління ДП "Мілкіленд-Україна" від 19.03.2014 та 02.02.2015 жодних гарантій, перелічених у пунктах 14, 16 договору поруки №19/П від 24.03.2014. Вказав, що місцевим господарським судом не враховано, що Правлінням Національного банку України прийнято постанову №154 від 02.03.2015 "Про регулювання грошово-кредитного ринку", якою передбачено встановити з 04.03.2015 облікову ставку в розмірі 30%, яка була чинною вже на день підписання сторонами оспорюваного правочину №2 від 05.03.2015 до договору поруки №19/П від 24.03.2014. Тому, для вчинення правочину щодо надання фінансової поруки на суму 108 300 000,00 грн., у розмірі еквівалентному 4 690 342,13 доларів США, необхідно рішення органу управління ПАТ "Мілкіленд Н.В.", як контролюючого підприємства ДП "Мілкіленд-Україна". Звернув увагу на те, що Національний банк України був обізнаний стосовно обмеження повноважень ДП "Мілкіленд-Україна" на укладання 05.03.2015 всіх категорій правочинів, у яких сума перевищує 50 000,00 доларів США без відповідного рішення власника.

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, Національний банк України у своєму відзиві зазначив, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без порушень вказаних норм, отже апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення суду слід залишити без змін. Крім того, вказав, що додатковий договір №2 не потребує погодження власника, оскільки обсяг зобов'язань поручителя визначений умовами договору поруки та узгоджений з умовами кредитного договору, згоду на умови яких було погоджено і схвалено попередньо. Також зазначив, що виконуючий обов'язки директора ДП "Мілкіленд-Україна" ОСОБА_3 на час укладення спірного договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, що були надані, як відповідно до статуту, так і на підставі рішень власника ПАТ "Мілкіленд Н.В." та дотримана форма правочину, а сам договір поруки спрямований на реальне настання правових наслідків щодо забезпечення виконання зобов'язань, що випливають з кредитного договору №19 від 24.03.2014, укладеного між Національним банком України та Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк".

Заперечуючи проти апеляційної скарги, Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" у своєму відзиві просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В обґрунтування своїх доводів відповідач-3 зазначив, що вказані доводи позивача про збільшення розміру облікової ставки Національного банку України від 04.03.20105 не є підставою недійсності правочину в розумінні статей 203, 215 ЦК України, не мають істотного значення для вирішення справи та не є підставою позову. Також вказав, що статутом підприємства встановлено обмеження на укладення угод вартість яких становить понад 50 000,00 доларів США, проте, додатковим договором №2 розмір суми грошового зобов'язання, який надавався в межах кредитного договору не змінювався. В свою чергу, обмежень на укладення договорів або інших угод, зокрема щодо зміни строку виконання зобов'язань статутом підприємства не встановлено. У матеріалах справи міститься згода позивача, як колишнього власника відповідача-1 на укладення спірного правочину, а тому відсутні будь-які порушення корпоративних прав позивача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2018 справу №910/21409/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.04.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Мілкіленд Н.В." на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі №910/21409/17.

Розпорядженням №09.1-08/1199/18 від 14.05.2018 Київського апеляційного господарського суду у зв'язку із перебуванням судді Суліма В.В. у відпустці у зв'язку з навчанням, відповідно до підпункту 2.3.25. пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/21409/17.

Відповідно до протоколу повторної автоматичної зміни складу колегії суддів, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Мілкіленд Н.В." у справі №910/21409/17 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді: Майданевича А.Г., суддів Коротун О.М. та Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.05.2018 прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Мілкіленд Н.В." на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі №910/21409/17 та призначено до розгляду на 06.06.2018, у визначеному складі суду.

В судовому засіданні 06.06.2018 колегія суддів поставила на обговорення клопотання позивача про витребування від Національного банку України виписки по відкритих (закритих) рахунках за кредитним договором №19 від 24.03.2014 по обліку процентів на дату укладання додаткового договору №1 від 04.02.2015 до договору поруки №19/П від 24.03.2014 та додаткового договору №2 від 05.03.2015 до договору поруки №19/П від 24.03.2014.

За наслідками розгляду у судовому засіданні клопотання позивача про витребування доказів, суд відмовив у задоволенні поданого клопотання, про що судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, оскільки вказані докази не встановлюють жодних обставин, або аргументів, які вони можуть спростувати у даній справі.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, позов задовольнити повністю.

Представники відповідача-2 та відповідача-3 у судовому засіданні 06.06.2018 заперечували проти доводів апеляційної скарги позивача, просили у її задоволенні відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача-1 у судове засідання, призначене на 06.06.2018, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням, наявним у матеріалах справи.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача-1 про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги та з огляду на відсутність передбачених п. 11 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача-1.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва - слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 24.03.2014 між Національним банком України (далі - кредитор, відповідач-2) та Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" (далі - позичальник, відповідач-3) було укладено кредитним договір № 19 (далі - кредитний договір) (т. 1; а.с. 110-119).

За умовами п.п. 1.1 кредитного договору кредитор надає позичальнику кредит для збереження ліквідності у сумі 120 000 000,00 грн. на строк з 24.03.2014 до 12.12.2014 (включно). Кредит надається окремими траншами (в межах монетарних можливостей Національного банку України). Кожний транш надається на підставі отриманого від позичальника листа із зазначенням суми, що підлягає видачі в межах цього кредитного договору. Розмір процентної ставки встановлюється на рівні потрійної облікової ставки Національного банку України та на день укладення цього договору становить 19,5% річних. Процентна ставка за кредитом є змінною, в залежності від діючої облікової ставки Національного банку України. При зміні облікової ставки Національного банку України в процесі виконання кредитного договору позичальник, з дати набрання чинності нової облікової ставки, самостійно перераховує розмір процентної ставки, застосовуючи діючу облікову ставку Національного банку України в потрійному розмірі. Базовою кількістю днів для нарахування процентів є фактична кількість днів у місяці/фактична кількість днів у році.

Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що повернення кредиту здійснюється за наступним графіком: дата погашення: 12.12.2014; сума погашення: 120 000 000,00 грн.

Для нарахування процентів строк користування кредитом, згідно з умовами цього кредитного договору, починається з дня надходження коштів на кореспондентський рахунок позичальника і закінчується в день, який передує даті повернення коштів. Позичальник нараховує та сплачує нараховані проценти за користування кредитом щомісячно в останній робочий день поточного місяця та одночасно з кінцевим строком погашення кредиту ( п.п. 1.3 та 1.4 кредитного договору).

15.04.2014 сторони уклали додатковий договір № 1 до кредитного договору в якому дійшли згоди, зокрема викласти абзац 3 п. 1.1 розділу 1 кредитного договору у новій редакції, де розмір процентної ставки з 15.04.2014 встановлюється на рівні 19,5% (дев'ятнадцять цілих п'ять десятих відсотків) річних.

Додатковим договором № 2 від 04.02.2015 до кредитного договору сторони дійшли згоди, зокрема викласти абзац перший пункту 1.1 розділу 1 кредитного договору у наступній редакції: "Кредитор надає позичальнику кредит для збереження ліквідності у сумі 116 370 000,00 грн. (сто шістнадцять мільйонів триста сімдесят тисяч гривень 00 копійок) на строк з 24.03.2014 до 13.03.2015 (включно)." та пункт 1.2 розділу 1 кредитного договору у наступній редакції: « 1.2 Повернення кредиту здійснюється за наступним графіком: дата погашення: 10.03.2015; сума погашення: 116 370 000,00 грн.; всього: 116 370 000,00 грн».

Додатковим договором № 3 від 05.03.2015 до кредитного договору сторони дійшли згоди викласти абзац 1 п. 1.1 розділу 1 "Кредитор надає позичальнику кредит для збереження ліквідності у сумі 108 300 000,00 грн. (сто вісім мільйонів триста тисяч гривень 00 копійок) на строк з 24.03.2014 до 10.06.2015 (включно)." та пункт 1.2 розділу 1 кредитного договору у наступній редакції: " 1.2 повернення кредиту здійснюється за наступним графіком: дата погашення: 10.06.2015; сума погашення: 108 300 000,00 грн.; всього: 108 300 000,00 грн.»

Пунктом 1.8. кредитного договору встановлено, що в якості основного забезпечення за цим кредитним договором виступають: майнові права за укладеними позичальником кредитними договорами з юридичними особами на загальну суму 545946028,39 грн., згідно з реєстром, який є додатком до договору застави майнових прав від 24.03.2014 № 19/ЗМП; в якості додаткового забезпечення виступають: - майнові права на депозит майнового поручителя ТОВ "Торговий дім "Мілкіленд" в розмірі 50 000 000,00 грн. зі строком повернення не меншим, ніж строк користування кредитом за цим кредитним договором; - акції Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк", що належать основному акціонеру Товариства з обмеженою відповідальністю "Український інвестиційно-фінансовий альянс" у кількості 280 000 000 штук; - порука ДП "Мілкіленд-Україна" на усю суму заборгованості за цим кредитним договором, про що укладаються окремі договори застави, поруки.

24.03.2014 між Національним банком України (далі - банк), Дочірнім підприємством "Мілкіленд-Україна" (в подальшому змінено найменування на Дочірнє підприємство "Профітрейд" (далі - поручитель, відповідач-1) та Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" (далі - позичальник) був укладений договір поруки №19/П (далі - договір поруки), в якості забезпечення кредитного договору (т. 1; а.с. 25-30).

Сторони передбачили в п. 1 договору поруки, що поручитель зобов'язується перед банком за належне виконання позичальником всіх своїх зобов'язань, що випливають (а також випливатимуть в майбутньому) з кредитного договору від 24.03.2014 №19, укладеного між банком та позичальником, а також всіх додаткових договорів (угод), що вже укладені та будуть укладені в майбутньому до нього, в тому числі щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів, комісій та інших платежів та умов, у тому числі зобов'язань щодо: повернення позичальником банку кредиту у сумі 120 000 000,00 грн. в строк не пізніше 12.12.2014; сплати позичальником процентів за користування кредитом у розмірі, в порядку та строки, визначені кредитним договором; виконання позичальником інших зобов'язань, передбачених кредитним договором, в повному обсязі на умовах і в строки, визначені в кредитному договорі (у тому числі при зміні строків виконання зобов'язань), в тому числі зобов'язань щодо сплати неустойок (пені, штрафів) та відшкодування збитків.

Сторони, з розумінням частини першої ст. 559 Цивільного кодексу України, домовились, що будь-які зміни, які вноситимуться до умов Кредитного договору, незалежно від предмету таких змін (у тому числі щодо розміру зазначених вище зобов'язань та строків їх виконання) не потребують додаткового погодження поручителя (поручитель вважається таким, що надав свою згоду на внесення таких змін шляхом підписання цього договору), а поручитель зобов'язується за належне виконання позичальником таких зобов'язань відповідно до внесених змін, з урахуванням умов п. 3 цього договору.

Усі разом або будь-яке із зобов'язань, визначених у попередніх абзацах цього пункту даного договору, та/або інших зобов'язань, що випливають (та/або випливатимуть у майбутньому) з кредитного договору, а також всіх додаткових договорів (угод) до нього, у тому числі щодо строку виконання та сум зобов'язань, інших угод, надалі - основне зобов'язання.

Поручитель відповідає перед банком за неналежне виконання позичальником умов основного зобов'язання у тому ж обсязі, що й позичальник, включаючи суму кредиту, визначену згідно з кредитним договором, нараховані за користування кредитом проценти, неустойки (пені, штрафи), суми відшкодувань та інші платежі, передбачені основним зобов'язанням (п. 3 договору поруки).

Згідно з п. 10 договору поруки сторони не мають права в односторонньому порядку відмовитися від прийнятих на себе зобов'язань за цим договором. Сторони домовились, що будь-які зміни до основного зобов'язання, погоджуються між позичальником та банком самостійно, без повідомлення поручителя про такі зміни.

Поручитель гарантує, що відсутні будь-які обмеження (в тому числі у вигляді рішень, ухвал суду, укладених правочинів тощо), як б забороняли та/або унеможливлювали укладення цього договору, або внаслідок існування яких укладення цього договору або цей договір взагалі (або будь-яка його частина) можуть бути визнані недійсними.

Шляхом підписання цього договору поручитель свідчить, що всі умови цього договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими.

Поручитель свідчить, що представник поручителя, який підписує цей договір від імені поручителя, належним чином обраний, наділений достатніми повноваженнями, що не скасовані, не обмежені, не оспорюються третіми особами, всі внутрішні процедури поручителя, необхідні для реалізації цих повноважень, виконані в повному обсязі і належним чином (п. 14 договору поруки).

Відповідно до п. 18 договору поруки цей договір набуває чинності з моменту його укладення (вчинення) сторонами в письмовій формі, сторони, керуючись умовами частини четвертої ст. 559 Цивільного кодексу України встановили, що строком припинення поруки, встановленої цим договором, є повне виконання позичальником та/або поручителем зобов'язань, що складають основне зобов'язання

04.02.2015 сторонами укладено додатковий договір № 1 до договору поруки, за умовами якого, сторони домовились викласти абзац другий пункту 1 договору поруки у наступній редакції: " повернення позичальником банку кредиту у сумі 116 370 000 грн. (сто шістнадцять мільйонів триста сімдесят тисяч гривень, 00 копійок), (надалі - кредит), в строк не пізніше 10.03.2015;".

05.03.2015 сторонами укладено додатковий договір № 2 до договору поруки, за умовами якого, сторони домовились викласти абзац другий пункту 1 договору поруки у новій редакції, де визначено, що повернення позичальником банку заборгованості за кредитом у сумі, на умовах та в строки, визначені кредитним договором.

За твердженням позивача рішення органів управління Публічного акціонерного товариства "Мілкіленд Н.В." щодо внесення змін до договору поруки № 19/П від 24.03.2014, а також вчинення додаткового договору від 05.03.2015 № 2 не приймалось.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Приписами статті 215 Цивільного кодексу України вказано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Місцевим господарським судом встановлено, що спірний додатковий договір № 2 від 05.03.2015 до договору поруки від 24.03.2014 № 19/П, від імені ДП "Мілкіленд-Україна" підписано директором ОСОБА_4, який діяв на підставі статуту.

В свою чергу, відповідно до п. 9.4.3 статуту ДП "Мілкіленд-Україна", затвердженого рішенням власника від 23.05.2013 (далі - статут), директор підприємства має право укладати в межах своєї компетенції угоди вартістю, що не перевищує еквівалент 50000,00 доларів США за курсом Національного банку України на день укладання угоди. На укладання угод вартістю понад еквівалент 50000,00 доларів США обов'язкове отримання дозволу.

Судом першої інстанції встановлено, що Публічним акціонерним товариством "Мілкіленд Н.В." було прийнято рішення, оформлене протоколом від 19.03.2014 № б/н, виступити фінансовим поручителем по зобов'язанням Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" перед Національним банком України згідно умов кредитного договору про надання Публічному акціонерному товариству "Український професійний банк" кредиту в розмірі 120 000 000,00 грн. терміном до 270 днів. Також, рішенням Публічного акціонерного товариства "Мілкіленд Н.В.", оформленим протоколом від 02.02.2015 № б/н, надано дозвіл залежному підприємству - Дочірньому підприємству "Мілкіленд-Україна", на вчинення наступного значного правочину, яким передбачено надання фінансової поруки перед Національним банком України у розмірі 116 370 000,00 грн. із усіх зобов'язань, що виникають у Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" за кредитним договором № 19 від 24.03.2014, строком не пізніше 10 березня 2015 року, у зв'язку з чим було визначено продовжити строк дії договору поруки № 19/П від 24.03.2014 укладеного зобов'язанням Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" перед Національним банком України згідно кредитного договору № 19 від 24.03.2014 на умовах, визначених Національним банком України.

Як вбачається із матеріалів справи, укладаючи договір поруки №19/П від 24.03.2014 у п. 1 сторони, з розумінням частини першої ст. 559 Цивільного кодексу України, домовились, що будь-які зміни, які вноситимуться до умов кредитного договору, незалежно від предмету таких змін (у тому числі щодо розміру зазначених вище зобов'язань та строків їх виконання) не потребують додаткового погодження поручителя (поручитель вважається таким, що надав свою згоду на внесення таких змін шляхом підписання цього Договору), а поручитель зобов'язується за належне виконання позичальником таких зобов'язань відповідно до внесених змін, з урахуванням умов п. 3 цього договору.

З огляду на вказане вище та дослідивши зміст договору поруки та додаткового договору № 2 від 05.03.2015 до договору поруки, беручи до уваги обумовлені у Статуті ДП "Мілкіленд-Україна" обмеження, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що не встановлено необхідності отримання рішення загальних зборів акціонерів відповідача-1, як обов'язкової умови, при укладенні спірного додаткового договору № 2 від 05.03.2015 до договору поруки.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що доводи позивача про те, що ПАТ "Мілкіленд Н.В.", як власник ДП "Мілкіленд-Україна", не надавало, а Національним банком України не було отримано рішення ПАТ "Мілкіленд Н.В." про надання дозволу на укладення ДП "Мілкіленд-Україна" додаткового договору №2 від 05.03.2105 до договору поруки №19/П від 24.03.2014, що впливає на обсяг прав та обов'язків ПАТ "Мілкіленд Н.В.", є необґрунтованими.

Також позивач заначив, що дії Національного банку України та ПАТ "Український професійний банк" при укладенні спірного договору є спрямованими на визнання ДП "Мілкіленд-Україна" пов'язаною особою ПАТ "Український професійний банк", визнання виконавчого директора ПАТ "Мілкіленд Н.В." - ОСОБА_5 (кінцевого бенефіціарного власника ДП "Мілкіленд-Україна"), контролером ПАТ "Український професійний банк" і, як наслідок, створення обов'язків для третьої особи - кінцевого бенефіціарного власника ДП "Мілкіленд-Україна" ОСОБА_5 та ПАТ "Мілкіленд Н.В.", чим порушено вимоги ч. 1 ст. 511 ЦК України, згідно з якою зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи.

Так, на підставі постанови Правління Національного банку України від 28.05.2015 № 348 "Про віднесення ПАТ "Український професійний банк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28.05.2015 № 107 "Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ "УПБ", згідно з яким з 29.05.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ "УПБ", , МФО 300205, місцезнаходження: м. Київ, вул. М. Раскової, 15, 02660.

Уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ "УПБ" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Пантіну Любов Олександрівну.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ "УПБ" запроваджено строком на 3 місяці з 29.05.2015 по 28.08.2015 включно.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 28.06.2015 № 562 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Український професійний банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28.08.2015 № 158, "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Український професійний банк" та делегування повноважень ліквідатора банку".

З 31.08.2015 розпочато процедуру ліквідації ПАТ "УПБ" та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ "УПБ", визначені статтями 37 та 38, частинами першою та другою статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Пантіній Любові Олександрівні строком на 1 рік з 31.08.2015 до 30.08.2016 включно.

18.08.2016 виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 1556 відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ "УПБ" на один рік до 30.08.2017 включно.

Водночас, продовжено повноваження ліквідатора ПАТ "УПБ" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту управління активами Пантіної Любові Олександрівни на один рік до 30.08.2017 включно.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 07.08.2017 № 3406 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ "УПБ" строком на один рік до 30.08.2018 включно, на підставі пункту 2 частини п'ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п'ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон)

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до ОСОБА_5 з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної ПАТ "Український професійний банк" № 27-37091/16 від 06.09.2016, у якій вимагав відшкодувати протягом семи календарних днів з моменту отримання цієї вимоги шкоду у розмірі 920 500 718,43 грн.

Проте, позивачем не подано суду, як першої так і апеляційної інстанції, жодного доказу на підтвердження існування причинно-наслідкового зв'язку між укладенням спірного додаткового договору № 2 від 05.03.2015 до договору поруки (як підстави) та вимогами (як наслідком) до кінцевого бенефіціарного власника ДП "Мілкіленд-Україна" ОСОБА_5 та ПАТ "Мілкіленд Н.В.".

Отже, договір поруки та укладена додаткова угода № 2 від 05.03.2015 не встановлює зобов'язань щодо його виконання для ОСОБА_5 та ПАТ "Мілкіленд Н.В.".

Також позивач зазначив, що укладення договору поруки мало інтерес для ДП "Мілкіленд-Україна" в частині повернення ПАТ "Український професійний банк" депозитів ДП "Мілкіленд-Україна" та він має право на оспорювання додаткового договору № 2 від 05.03.2015 до договору поруки, оскільки є кінцевим бенефіціарним власником ДП "Мілкіленд-Україна", а оспорюваний додатковий договір порушує корпоративні права ПАТ "Мілкіленд Н.В." щодо управління справами ДП "Мілкіленд-Україна".

Однак, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач не є стороною оспорюваного додаткового договору, оскільки останній укладено між відповідачами.

Відповідно до п. 2.1 статуту Дочірнього підприємства "Мілкіленд-Україна" (т. 1; а.с. 74-83) затвердженого рішенням власника оформленим від 23.05.2015, власником підприємства є Компанія "Мілкіленд Н.В." (Milkiland N.V.) юридична особа, що діє у відповідності до законодавства Нідерландів, зареєстрована у Торговому реєстрі Комерційної палати Амстердаму 18.07.2007 за номером 34278769, знаходиться за адресою: Хіллегомстраат 12-14, 1058LS Амстердам, Нідерланди (Hillegomstraat 12-14 1058LS Amsterdam, The Netherlands) та яка до проведення конверсії (зміна організаційно-правової форми), зареєстрованої 23.05.2008, мала назву "Мілкіленд Б.В." (Milkiland B.V.) (надалі- власник).

Частинами 1 та 2 ст. 65 ГК України передбачено, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Нормами частини 3 ст. 92 Цивільного кодексу України встановлено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об'єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України).

Як зазначено вище, дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

З огляду на таке, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі (ч. 4 ст. 92 Цивільного кодексу України).

Отже, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов'язок відшкодувати завдані товариству збитки.

Однак закон ураховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Статтею 241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Частина третя статті 92 Цивільного кодексу України фактично встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 Цивільного кодексу України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Аналогіну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постановах від 09.11.2016 та від 30.11.2016 у справах №6-206цс16 та №6-2363цс16.

У п.3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 вказано, що позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Однак, колегія суддів вказує, що рішення власника ДП "Мілкіленд-Україна" на укладення додаткового договору №2 від 05.03.2015 до договору поруки №19/П від 24.03.2014 у відповідності до статуту не було обов'язковою умовою. Тому, на момент укладання спірного договору у відповідачів 2 та 3 фактично не було підстав вважати відсутніми повноваження у ОСОБА_4 на підписання оспорюваного додаткового договору.

До того ж, судом першої інстанції вірно зазначено, що згідно з п. 51 Постанови №13 від 24.10.2008 Пленуму Верховного Суду України від "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. Спори цієї категорії є підвідомчими (підсудними) господарським судам незалежно від їх суб'єктного складу на підставі п. 4 ч. п.1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, якщо акціонер (учасник) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Статтею 10 Закону України "Про господарські товариства" визначено, що учасники товариства мають право брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди); вийти в установленому порядку з товариства; одержувати інформацію про діяльність товариства; мати інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

Корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами (ст. 167 Господарського кодексу України).

Згідно з ст. 116 Цивільного кодексу України, ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" учасники товариства мають право: брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів. На вимогу учасника, товариство зобов'язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів; здійснити відчуження часток у статутному капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом.

Частинами 1-3 ст. 145 Цивільного кодексу України передбачено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників.

У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Згідно з ч. 1-3 ст. 146 Цивільного кодексу України контроль за діяльністю виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю здійснюється у порядку, встановленому статутом та законом.

Загальні збори товариства з обмеженою відповідальністю можуть формувати органи, що здійснюють постійний контроль за фінансово-господарською діяльністю виконавчого органу.

Порядок створення та повноваження контрольного органу встановлюються загальними зборами учасників товариства.

Для здійснення контролю за фінансовою діяльністю товариства з обмеженою відповідальністю згідно з рішенням його загальних зборів, а також в інших випадках, встановлених статутом і законодавством, може призначатися аудиторська перевірка.

Зазначеними нормами передбачено право позивача на управління товариством в порядку, визначеному в установчих документах та законом, зокрема шляхом прийняття рішень на загальних зборах.

При цьому, у даному випадку, акціонер не наділений правом визнавати недійсним спірний Договір укладений товариством, поза відносинами представництва.

Згідно з п. 7.1 статуту майно підприємства становлять основні засоби, та обігові кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Підприємство здійснює згідно з чинним законодавством, володіння, користування і розпорядження майном, що є його власністю.

Пунктом 7.2 статуту встановлено, що підприємство є власником майна та коштів, що передані йому власником у власність; продукції, виробленої підприємством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів, а також іншого майна, набутого на підставах, не заборонених чинним законодавством України.

Таким чином, майно відповідача - 1 є його власністю.

Так, статтею 80 ЦК України визначено, що юридична особа наділяється цивільною правоздатністю та дієздатністю, може бути позивачем і відповідачем в суді.

Відповідно до ст. 62 ЦК України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково - дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими Законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

За таких обставин, акціонер вправі реалізувати свої права через загальні збори товариства, на яких має право підняти питання, зокрема, про зобов'язання уповноваженої особи оспорити спірний правочин.

Таким чином, місцевим господарським судом вірно встановлено, що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 30.09.2017 здійснено державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи; (реєстрацій № 4014809); за наслідком яких, власником та єдиним акціонером ДП "Профітрейд" стала фізична особа - ОСОБА_8, а отже, ПАТ "Мілкіленд Н.В." не є учасником відповідача.

Приписами статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною 2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням ( ч. 2 ст. 4 ГПК України).

Пунктом. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України зазначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що місцевим господарським судом не враховано постанову Правління Національного банку України за №154 від 02.03.2015 "Про регулювання грошово-кредитного ринку", якою передбачено встановити з 04.03.2015 облікову ставку в розмірі 30%, яка була чинною вже на день підписання сторонами оспорюваного правочину №2 від 05.03.2015 до договору поруки №19/П від 24.03.2014, є безпідставними, з огляду на наступне.

Пунктом 1 договору поруки сторони визначили, що поручитель зобов'язується перед банком за належне виконання позичальником всіх своїх зобов'язань, що випливають (а також випливатимуть в майбутньому) з кредитного договору від 24.03.2014 №19, укладеного між банком та позичальником, а також всіх додаткових договорів (угод), що вже укладені та будуть укладені в майбутньому до нього, в тому числі щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів, комісій та інших платежів та умов.

Сторони погодили в п.12 договору поруки, що шляхом підписання цього договору поручитель підтверджує, що ознайомлений з усіма умовами кредитного договору та тлумаченням слів і понять, що використовуються у вказаному кредитному договорі, та вважає їх зрозумілими, а також повністю погоджується з ними. Шляхом підписання цього договору поручитель також підтверджує, що він згоден з усіма умовами кредитного договору та вважає їх зрозумілими, розумними та справедливими.

Водночас, пунктом 1.1 кредитного договору встановлено, що розмір процентної ставки встановлюється на рівні потрійної облікової ставки Національного банку України та на день укладення цього договору становить 19,5% річних. Процентна ставка за кредитом є змінною, в залежності від діючої облікової ставки Національного банку України.

В свою чергу, відповідно до додаткового договору № 1 до кредитного договору від 15.04.2014 сторони дійшли згоди, зокрема викласти абзац 3 п. 1.1 розділу 1 "Предмет Кредитного договору" кредитного договору у наступній редакції: "Розмір процентної ставки з 15.04.2014 встановлюється на рівні 19,5% (дев'ятнадцять цілих п'ять десятих відсотків) річних."

Отже, з огляду на вказане, колегія суддів прийшла до висновку, що підвищення облікової ставки Національного банку України в рамках постанови №154 від 02.03.2015 "Про регулювання грошово-кредитного ринку", якою передбачено встановити з 04.03.2015 облікову ставку в розмірі 30%, не впливає на дані кредитні правовідносини, оскільки умовами договору було визначено відсоткову ставку на рівні 19,5% річних.

Вказану обставину також підтвердили в судовому засіданні представники відповідача 2, 3.

Також колегією суддів відхиляться твердження скаржника про те, що залучені до відзиву на апеляційну скаргу документи, а саме: договір про надання правової допомоги №1 від 18.01.2018 та додаткова угода від 18.01.2018 №1 про внесення змін до договору про надання правової допомоги №1 від 18.01.2018, містять різні реквізити підпису Уповноваженої особи Фонду гаранування вкладів фізичних осіб для здійснення ліквідації ОСОБА_9, що вказує на те, що процесуальне представництво інтересів ПАТ "Український професійний банк" у судовій справі здійснюється неналежною особою, з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Колегія суддів, дослідивши вказані договори, встановила, що доводи позивача не підтверджується матеріалами справи, грунтується на припущеннях та є безпідставними.

Так, вказаний підпис на договорах скріплено печаткою підприємства, проти якої не заперечують сторони.

Колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що будь - які заперечення щодо дійсності вказаного відтиску печатки на договорах - відсутні, як і відсутні докази того, що печатка, якою було завірено підпис уповноваженої особи, була втрачена або викрадена.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підпис сторони на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено, а відповідно, сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, вчиненому в письмовій формі.

Таким чином, слід відзначити, що наявність печатки на договорах є свідченням скріплення не підпису особи, а самого документу.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на його безпідставність, а тому порушені права та охоронювані законом інтереси позивача не підлягають судовому захисту, виходячи з вищенаведеного.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Мілкіленд Н.В." на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі № 910/21409/17 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі № 910/21409/17 підлягає залишенню без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Мілкіленд Н.В." на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі № 910/21409/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі № 910/21409/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/21409/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені главою 2 розділу IV ГПК України.

Повний текст складено та підписано 08.06.2018. .

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Коротун

Б.В. Отрюх