РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.05.2018Справа № 910/2573/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Купної В.В., розглянув матеріали господарської справи

за позовом заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до публічного акціонерного товариства «Трикотажна фабрика «Роза»

про стягнення 517 324,32 грн.

за участю представників сторін:

від прокуратури Шпірук М.В. (службове посвідчення № 049644 від 30.03.2018),

від позивача Ніколова В.М. - представник (довіреність № 220/390/д від 22.11.2017),

від відповідача Щербініна О.В. - представник (довіреність № 481 від 13.04.2018),

Маленький О.В. - представник (довіреність № 483 від 13.04.2018)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2018 року заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Трикотажна фабрика «Роза» (далі - відповідач) про стягнення 517 236,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем обов'язку поставити позивачу товар за договором про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/3/16/72 від 12.08.2016.

У зв'язку з цим заступника військового прокурора Центрального регіону України звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави в особі позивача - Міністерства оборони України та просив стягнути з відповідача штрафні санкції в загальному розмірі 517 236,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.03.2018 відкрито провадження у справі № 910/2573/18 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.04.2018.

02.04.2018 відділом автоматизованого діловодства суду був зареєстрований поданий відповідачем відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що поставки товару за договором № 286/3/16/72 від 12.08.2016 здійснювались окремими партіями на підставі різних специфікацій. Так, в межах вказаного договору відбулись дві поставки товару на суму 5 700 600,00 грн. та на суму 1 159 920,00 грн., товар за якими був поставлений в повному обсязі, зауваження щодо якісних характеристик товару були відсутні. Проте, поставка на суму 1 159 920,00 грн. була виконана лише 17.05.2018, тому штрафні санкції можуть бути нараховані лише на цю суму. Крім того, на підставі ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України відповідач заявив клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.04.2018 підготовче засідання відкладено на 14.05.2018.

11.05.2018 відділом автоматизованого діловодства суду була зареєстрована подана прокурором заява, в якій останній просив суд стягнути з відповідача штрафні санкції в загальному розмірі 517 236,00 грн., з яких: 111 352,32 грн. - пеня, 405 972,00 грн. - штраф у розмірі 7% від вартості товару.

14.05.2018 відділом автоматизованого діловодства суду були зареєстровані подані відповідачем додаткові пояснення до відзиву, в яких останній підтримав свою позицію, викладену у відзиві, вважав, що інтереси держави порушені не були, а прокурором не доведено, що уповноважений орган неналежним чином здійснює захист інтересів держави, відповідно підстави для задоволення позову, поданого прокурором в інтересах держави відсутні.

У судовому засіданні 14.05.2018 судом було оголошено перерву до 17.05.2018. Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.05.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

17.05.2018 прокурор подав заяву, в якій просив суд стягнути з відповідача штрафні санкції в загальному розмірі 192 546,72 грн., з яких: 111 352,32 грн. - пеня, 81 194,40 грн. - штраф. Отже, вказана заява по суті є заявою про зменшення розміру позовних вимог. Крім того, прокурор подав клопотання про повернення надмірно сплаченого судового збору у зв'язку зі зменшенням розміру позовних вимог.

У судовому засіданні 17.05.2018 позивач не підтримав подану прокурором заяву про зменшення розміру позовних вимог. Враховуючи зазначене, суд на підставі ч. 5 ст. 53, ч. 1 ст. 45, п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, зважаючи на те, що позивачем у даній справі, якому надано право зменшувати розмір позовних вимог, є саме Міністерство оборони України, а не прокуратура, не прийняв до розгляду заяву прокурора про зменшення розміру позовних вимог та продовжив розгляд справи з урахуванням позовних вимог, викладений у позовній заяві та заяві, поданій прокурором до суду 11.05.2018.

Судом було оголошено перерву до 24.05.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.05.2018 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 31.05.2018.

У судовому засіданні 31.05.2017 позивач та прокурор заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити.

Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували, вважали їх необґрунтованими та безпідставними, просили суд у задоволенні позову відмовити.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, у судовому засіданні 31.05.2018 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

12.08.2016 між Міністерством оборони України (замовник) та публічним акціонерним товариством «Трикотажна фабрика «Роза» (постачальник) був укладений договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/3/16/72 (далі - договір).

Згідно з п. 1.1 договору постачальник зобов'язується у 2016 році поставити замовнику білизну спідню, трикотажну (спідня білизна) (лот 6. Сорочка та кальсони зимові, вид 2) (далі - товар), а замовник - забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому договорі.

Пунктом 7.3.1 на постачальника був також покладений обов'язок забезпечити поставку товару у строки, встановлені договором.

Відповідно до п. 1.2 договору номенклатура товару, передбаченого до поставки за договором, вимоги, згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання договору визначаються у специфікації.

20.01.2017 сторони уклали додаткову угоду № 4 до договору, якою доповнили умови договору специфікацією на 2017 рік.

Так, згідно зі специфікацією на 2017 рік відповідач зобов'язувався поставити товар у кількості 2 000 комплектів загальною вартістю 1 159 920,00 грн. у строк до 30.03.2017 (включно).

Датою поставки товару вважається дата, вказана одержувачем замовника у акті приймального контролю якості товару та видатковій накладній постачальника (п. 6.3 договору).

Судом встановлено, що відповідач здійснив поставку замовленого позивачем товару в повному обсязі, проте з порушенням строку, визначеного умовами договору, що підтверджується актом приймального контролю (якості) № 1 від 17.05.2017, а також видаткова накладна № 1369 від 18.05.2017.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 111 352,32 грн. та штраф у сумі 405 972,00 грн. штрафу за порушення останнім зобов'язання своєчасно поставити товар.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що сторони погодили у договорі строк поставки товару до 30.03.2017 (включно).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріали справи свідчать, що відповідач замовлений позивачем товар поставив несвоєчасно, відтак допустив порушення зобов'язання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Положеннями ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно з роз'ясненнями, наведеними у п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Пунктом 8.3.4 договору передбачено, що за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,2% від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості договору.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Як було зазначено вище, датою поставки товару вважається дата, вказана одержувачем замовника у акті приймального контролю якості товару та видатковій накладній постачальника (п. 6.3 договору).

Суд зазначає, що з розрахунку позовних вимог, наданого прокурором, вбачається, що штрафних санкції нараховуються ним протягом 48 діб, тобто протягом періоду з 31.03.2017 по 17.05.2017 (дата видаткової накладної), що є правомірним з огляду на положення п. 6.3 договору, а також зважаючи на те, що первинним бухгалтерським документом в розумінні ст.ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», який підтверджує факт здійснення такої господарської операції, як поставка товару, є саме видаткова накладна.

Перевіривши розрахунок пені, наданий прокурором, суд встановив, що він виконаний арифметично вірно, з дотриманням вимог чинного законодавства та умов укладеного сторонами договору, отже, з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 111 352,32 грн., визначеному прокурором

Разом з тим, здійснивши власний розрахунок штрафу за порушення строків поставки понад 10 днів, суд встановив, що його розмір становить 81 194,40 грн., тобто є меншим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Таким чином правомірним буде стягнення з відповідача штрафу в розмірі 81 194,40 грн. У стягненні частину штрафу в розмірі 324 777,60 грн. судом відмовлено.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення судом розміру штрафних санкцій суд зазначає наступне.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Беручи до уваги перелічені вищенаведеною нормою закону обставини, а також здійснений судом перерахунок позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що розмір штрафних санкцій, які підлягають стягненню, не є надмірно великим, тому клопотання відповідача задоволенню не підлягає. Відповідачем також не надано жодних належних та допустимих доказів щодо скрутного фінансового становища сторони-боржника. Представники прокуратури та позивача проти можливості зменшення розміру штрафних санкцій категорично заперечили, зазначивши, що правові підстави для цього відсутні.

Щодо посилань відповідача на необґрунтованість подання позову прокурором суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин.

В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно п. 1 ч. 6 ст. 23 Закону «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

При цьому згідно з вказаною вище статтею, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Окрім того, відповідно до п. 4 рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.

Необхідно зазначити, що ст. 17 Конституції України встановлює, що оборона України, захист її суверенітету територіальної цілісності і недоторканності, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, Збройних Сил України, справою всього народу. Прагнучи до мирного співіснування з усіма державами, Україна підтримує свою обороноздатність на рівні оборонної достатності для захисту від агресії.

Основи організації оборони та повноваження державних органів по її забезпеченню, обов'язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб щодо зміцнення обороноздатності країни встановлює Закон України «Про оборону України».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оборону України» та ст. 15 Закону України «Про Збройні Сили України» фінансування потреб національної оборони та Збройних Сил України здійснюється виключно за рахунок Державного бюджету України.

Статтею 3 Закону України «Про оборону» передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час, серед іншого часу включає забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою та іншою технікою, а також створення високоефективних засобів збройної боротьби.

Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке відповідно до ст. 3 та ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оборону України», п. п. 1, 6 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 є центральним органом виконавчої влади і військового управління, що забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони держави та військового будівництва, керівництва Збройними Силами України, їх мобілізаційну і бойову готовність та підготовку до виконання покладених на них завдань і в процесі їх виконання взаємодіє з іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади.

З урахуванням викладеного, невиконання, порушення строків виконання умов договору впливає на ефективність обороноздатності держави в цілому. Таким чином шкода, яка спричиняється Міністерству оборони України невиконанням зобов'язань, є безпосередньою шкодою інтересам держави.

Враховуючи викладене, суд вважає відповідні доводи відповідача спростованими.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення пені в розмірі 111 352,32 грн. та штрафу в розмірі 81 194,40 грн. (у стягненні частину штрафу в розмірі 324 777,60 грн. судом відмовлено).

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, суд зазначає, що з огляду на те, що прокурором була невірно вказана ціна позову, ним також було невірно сплачену суму судового збору в розмірі меншому, ніж передбачено ст. 7 Закону України «Про судовий збір». У зв'язку з цим, суд покладає на прокуратуру обов'язок здійснити доплату судового збору в розмірі 1,32 грн. до державного бюджету України, а розподілу між сторонами підлягає судовий збір в розмірі 7 759,86 грн., обрахований від дійсного розміру позовних вимог - 517 324,32 грн.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 231, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Трикотажна фабрика «Роза» (03038, м. Київ, вул. М.Грінченка, буд. 2/1, ідентифікаційний код 00307313) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, ідентифікаційний код 00034022) штраф у розмірі 81 194,40 грн. (вісімдесят одна тисяча сто дев'яносто чотири грн. 40 коп.), пеню в розмірі 111 352,32 грн. (сто одинадцять тисяч триста п'ятдесят дві грн. 32 коп.).

3. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Трикотажна фабрика «Роза» (03038, м. Київ, вул. М.Грінченка, буд. 2/1, ідентифікаційний код 00307313) на користь військової прокуратури Центрального регіону України (01014, м. Київ, вул. Болбочана Петра, буд. 8, ідентифікаційний код 38347014) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 505,43 грн. (дві тисячі п'ятсот п'ять грн. 43 коп.).

4. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

5. Стягнути з військової прокуратури Центрального регіону України (01014, м. Київ, вул. Болбочана Петра, буд. 8, ідентифікаційний код 38347014) до державного бюджету України судовий збір у розмірі 1,32 грн. (одна грн. 32 коп.).

6. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12.06.2018.

Суддя О.Г. Удалова