ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2018 р. Справа № 926/986/18

м.Чернівці

Господарський суд Чернівецької області у складі судді Дутки В.В., при секретарі судового засідання Токарюк Н.Я., розглянувши матеріали справи за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ до комунального підприємства "Хотинтепломережа Хотинської міської ради", м.Хотин Чернівецької області про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені - 11 791,63 грн.

представники: від позивача - Старчик А.А., довіреність від 14.04.2017 від відповідача - Шевчук Х.М., довіреність від 15.03.2018

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Чернівецької області з позовом до комунального підприємства "Хотинтепломережа Хотинської міської ради" про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені в сумі 11791,63 грн .

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 17.01.2014 між позивачем та відповідачем укладено договір 2063/14-КП-38 купівлі-продажу природного газу, згідно якого позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 67 443,19 грн, а відповідач зобов'язувався прийняти та оплатити природний газ, на умовах договору. Однак, всупереч умовам договору, відповідач оплату за переданий газ здійснював несвоєчасно та не виконав зобов'язання у строк встановлений договором, в результаті чого позивачем нараховано інфляційні втрати, 3% річних та пеню за неналежне виконання грошового зобов'язання в сумі 11 791,63 грн .

Ухвалою від 25.04.2018 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.05.2018.

Відповідач проти позову заперечує, вказує, що оскільки відповідач повністю розрахувався за спожитий природний газ у 2014 році до моменту набрання чинності Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016 позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості не підлягають задоволенню в силу імперативних приписів частини 3 ст.7 вказаного Закону. Також, відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №927/1152/16, якою зазначено, що норма ч.3 ст. 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування її приписів не залежить від виконання будь-яких умов, окрім погашення боржником заборгованості за спожитий природний газ до набрання чинності зазначеним Законом.

06.06.2018 позивач надав до суду відповідь на відзив, за змістом якої вказує, що в матеріалах справи відсутні докази включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а відтак відповідач не вбачає підстав для застосування положень ч.3 ст.7 Закону №1730-VIII від 03.11.2016 «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств дозованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» до спірних правовідносин.

У підготовчому засіданні 11.06.2018, з урахуванням клопотання сторін від 11.06.2018 року, судом ухвалено закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи №926/986/18 по суті.

Представник позивача просив задовольнити позов, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд встановив таке.

Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - Позивач) та Комунальним підприємством «Хотинтепломережа Хотинської міської ради» (далі - Відповідач) 17.01.2014р. укладено договір 2063/14-КП-38 купівлі - продажу природного газу (далі - Договір).

Відповідно до пункту 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється Відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2014 і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014 р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення ( розділ 11 Договору).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 67443,19 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2014 на суму 14591,34 грн., від 28.02.2014 на суму 11217,72 грн., від 31.03.2014 на суму 10872,89 грн., від 31.10.2014 на суму 166,55 грн., від 30.11.2014 на суму 15830,70 грн., від 31.12.2014 на суму 14763,99 грн.

Як вбачається з довідки позивача по операціях за договором, відповідач сплатив з 31.01.2014 по 30.10.2015 борг в сумі 67443,19 грн.

Таким чином, відповідач за отриманий в січні - грудні 2014 р. природний газ розрахувався в повному обсязі, проте з порушенням строку оплати встановленого п. 6.1 договору.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором щодо своєчасної оплати поставленого газу, позивач нарахував до сплати відповідачу в порядку п.7.2 Договору та ч.2 ст. 625 ЦК України пеню за період з 15.02.2014 по 29.10.2015 у розмірі 5101,48 грн., 3% річних за той самий період у розмірі 547,54 грн. та інфляційні за лютий - вересень 2015 у розмірі 6142,61 грн., що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

30.11.2016 р. набув чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 р., яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до статті 1 вказаного вище Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону є: кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Як вже зазначалось, відповідно до п. 1.2 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії. Частиною першою статті 3 цього Закону унормовано, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 затверджено "Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром", яким визначені дані реєстру про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 1 січня 2016 року заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 1 липня 2016 року.

Як встановлено судом, відповідач до даного реєстру не включений.

Водночас частиною 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії; цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань. При цьому застосування приписів частини 3 статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 р. у справі № 914/123/17, у постанові від 03.04.2018 р. у справі № 904/11325/16, у постанові від 30.05.2018 у справі №908/2055/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається із матеріалів справи, заявлені до стягнення з відповідача 3% річних, інфляційні втрати та пеня були нараховані позивачем на заборгованість, яку відповідач погасив до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії", а саме останній платіж був здійснений відповідачем 30.10.2015 р.

Таким чином, позивачем неправомірно нараховано відповідачу пеню, інфляційні втрати та 3 % річних, а тому суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача 5101,48 грн. пені, 547,54 грн. 3% річних та 6142,61 грн. інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 232-233, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 11.06.2018.

Суддя В.В.Дутка