КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2018 р. м. Київ Справа№ 910/16027/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Григораш Н.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 23.05.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 (повний текст підписано 29.12.2017)

у справі №910/16027/17 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

про спростування недостовірної інформації

В судовому засіданні 23.05.2018 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", в якому просить:

1) визнати недостовірною та такою, що паплюжить та принижує ділову репутацію Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" інформацію, розповсюджену на офіційному сайті ПАТ "Укрзалізниця" 29.05.2017 в статті під заголовком: "Укрзалізниця чекає на роз'яснення щодо погашення боргів підсанкційному Промінвестбанку" а саме:

"ПАТ "Укрзалізниця" не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів у Промінвестбанку, що підпадає під санкції, не призведуть до фінансування тероризму та виведення капіталу до країни - агресора".

2) зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" не пізніше наступного дня після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили, розмістити на власному офіційному сайті http://www.uz.gov.ua/ спростування недостовірної інформації, поширеної про Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк", шляхом викладення на головній сторінці сайту http://www.uz.gov.ua/ повідомлення наступного змісту: "Інформація, яка зазначена у статті "Укрзалізниця чекає на роз'яснення щодо погашення боргів підсанкційному Промінвестбанку", зокрема: "ПАТ "Укрзалізниця" не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів у Промінвестбанку, що підпадає під санкції, не призведуть до фінансування тероризму та виведення капіталу до країни - агресора", що розміщена на офіційному сайті ПАТ "Укрзалізниця" за 29 травня 2017, є недостовірною та такою, що паплюжить та принижує ділову репутацію ПАТ "Промінвестбанк". ПАТ "Укрзалізниця" спростовує дану недостовірну інформацію".

3) стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" витрати по сплаті судового збору в розмірі 3200,00 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що вищевказана інформація є такою, що порушує право на недоторканість ділової репутації ПАТ "Промінвестбанк", оскільки спотворює та принижує діяльність Банку з боку громадськості та суспільства, ставить під сумнів дотримання Банком моральних та правових норм, адже позивач ніяким чином не причетний до фінансування тероризму. Крім того, після поширення відповідачем недостовірної інформації, позивачу завдано шкоди діловій репутації, оскільки останній втрачає довіру партнерів, персоналу та клієнтів, у яких складається негативне ставлення до фінансових послуг, які надає позивач, що у свою чергу призводить до зниження авторитету банку та попиту на продукти та послуги банку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/16027/17 позов задоволено.

Визнано недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк" інформацію розповсюджену 29.05.2017 на офіційному сайті Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в статті під заголовком: "Укрзалізниця чекає на роз'яснення щодо погашення боргів підсанкційному Промінвестбанку" а саме: "ПАТ "Укрзалізниця" не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів у Промінвестбанку, що підпадає під санкції, не призведуть до фінансування тероризму та виведення капіталу до країни-агресора".

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" не пізніше наступного дня після набрання рішенням у даній справі законної сили розмістити на власному офіційному веб-сайті спростування недостовірної інформації, поширеної про Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", шляхом викладення повідомлення наступного змісту: "Інформація, яка зазначена у статті "Укрзалізниця чекає на роз'яснення щодо погашення боргів підсанкційному Промінвестбанку", зокрема "ПАТ "Укрзалізниця" не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів у Промінвестбанку, що підпадає під санкції, не призведуть до фінансування тероризму та виведення капіталу до країни- агресора", що розміщена на офіційному веб-сайті ПАТ "Українська залізниця" за 29 травня 2017 є недостовірною та такою, що паплюжить та принижує ділову репутацію ПАТ "Промінвестбанк". ПАТ "Укрзалізниця" спростовує дану недостовірну інформацію.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 3 200,00 грн. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильною оцінкою судом першої інстанції фактичних обставин справи, не наданням належної оцінки доводам відповідача, неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що потягло за собою порушення гарантованого Конституцією України права на свободу думки і слова, вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Апелянт вказує, що ПАТ «Укрзалізниця», опираючись на факти, почерпнуті у нормативно-правових документах, засобах масової інформації та, враховуючи масові невдоволення серед населення, висловила своє оціночне судження, що є припущенням.

На думку апелянта, судом помилково зроблено висновки, що інформація, яку позивач просить спростувати, є фактичними даними, на підставі можливості перевірки накладення заборони Національним банком України на переказ коштів на рахунки пов'язаних осіб, що тягне за собою переказ коштів за межі України.

Апелянт зазначає, що позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено, чим недостовірна інформація принижує статус позивача в очах суспільства, партнерів та клієнтів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що судом першої інстанції правомірно встановлено та підтримується позивачем, що спірна інформація, поширена відповідачем, є недостовірною та завдає шкоди його діловій репутації, оскільки останній втрачає довіру партнерів, персоналу та клієнтів, у яких складається негативне ставлення до фінансових послуг, які надає позивач та його діяльності загалом. Вказує, що поширена відповідачем спірна інформація є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, є недостовірною та порушує права позивача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу 05.02.2018 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2018 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/16027/17 залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків, встановлених при поданні апеляційної скарги.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду 19.02.2018 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків та подано документи на підтвердження викладеного в заяві.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2018 у справі № 910/16027/17 поновлено Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця" строк для подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження, встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 у справі №910/16027/17 розгляд апеляційної скарги відповідача призначено на 18.04.2018.

18.04.2018 до Київського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшла заява про відвід складу суду у справі №910/16027/17.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2018 у справі №910/16027/17 передано справу для визначення автоматизованою системою відповідно до ст. 32 ГПК України судді, який має вирішити питання про відвід, заявлений позивачем.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2018 заяву представника Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І. передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Тарасенко К.В., суддів: Іоннікової І.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 у справі №910/16027/17 колегією суддів у визначеному складі відмовлено у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про відвід колегії суддів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.04.2018 у справі №910/16027/17 колегією суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І. призначено справу до розгляду на 23.05.2018.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 23.05.2018 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представники позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 23.05.2018 заперечували проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просили її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Пунктом 9 ч.1 Перехідних положень ГПК України, що набрав чинності 15.12.2017, роз'яснено, що справи у суді апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29 травня 2017 на офіційному сайті Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - ПАТ "Укрзалізниця" або Відповідач) опубліковано статтю під назвою "Укрзалізниця чекає на роз'яснення щодо погашення боргів підсанкційному Промінвестбанку" (http://www.uz.gov.ua/press_center/up_to_date_topic/page-10/451117/), в якій, серед іншого, викладено наступну інформацію: "ПАТ "Укрзалізниця" не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів у Промінвестбанку, що підпадає під санкції, не призведуть до фінансування тероризму та виведення капіталу до країни-агресора" (далі - спірна інформація).

Позивач вважає, що вказана інформація є недостовірною та такою, що паплюжить ділову репутацію Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк.

Як зазначає Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", приводом для розміщення відповідачем спірної інформації було те, що:

- Радою національної безпеки і оборони України (далі - РНБО) 15.03.2017 було прийнято рішення "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", яке введене в дію Указом Президента України від 15.03.2017 №63/2017;

- відповідач, у зв'язку із прийняттям зазначеного рішення РНБО листом від 23.03.2017 № Ц-3/4-23/1213-17 звернувся до Кабінету Міністрів України, Національного банку України та РНБО з проханням надати роз'яснення, чи підпадають під дію рішення РНБО від 15.03.217 проведення ним операцій з погашення зобов'язань за кредитними договорами, отриманими в банках із санкційного списку, у тому числі й від Позивача.

Водночас, Національний банк України (далі - НБУ) листом від 05.04.2017 № 25-0007/25224 повідомив відповідача, що відповідно до прийнятої постанови від 01 жовтня 2015 № 654 підсанкційним банкам заборонено здійснювати будь-які операції на користь пов'язаних із ними осіб, які передбачають переказ коштів за межі України або наслідком яких може бути виведення капіталів таких банків за межі України. При цьому такі заборони не стосуються проведення підсанкційними банками розрахунків, ініціаторами яких є клієнти цих банків та наслідком яких не є порушення вищевказаних заборон.

Заперечуючи проти позову відповідач посилається, зокрема, на те, що розміщена спірна інформаціє висвітлює оціночні судження щодо застосування обмежувальних заходів до ПАТ "Промінвестбанк" та господарських відносин між даним Банком та ПАТ "Укрзалізниця", які відображають критичну оцінку загальновідомої інформації щодо діяльності Банку.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд не погодився з такими твердженнями відповідача та дійшов висновку, що існують всі необхідні підстави для кваліфікації поширеної відповідачем спірної інформації саме як фактичного твердження та подальшого здійснення перевірки такої інформації на відповідність дійсності.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Згідно з ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

У ст. 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією розуміється будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Як визначено ст. 5 Закону України "Про інформацію", кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною 1 статті 7 України "Про інформацію" визначено, що право на інформацію охороняється законом.

Згідно частини 2 наведеної статті ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно зі ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім'я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Частиною 1 статті 94 ЦК України передбачено право юридичної особи на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 ЦК України.

У п. 8 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2007 № 01-8/184 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію" зазначено, що за змістом приписів ст. 91 ЦК України право на спростування недостовірної інформації, передбачене ст. 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, що шкодить діловій репутації господарюючого суб'єкта (підприємця).

Таким чином, юридична особа, так само як і фізична особа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації відповідно до ст. ч. 1 ст. 277 ЦК України та право на недоторканість ділової репутації відповідно до ч. 1 ст. 299 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України вважається, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною.

Згідно ч. 5 п. 15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У відповідності до положень ст. 34 ГК України дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних із особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Згідно з ч. 6 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Так, відповідно до п. 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

Згідно з п. 19 вказаної постанови пленуму Верховного Суду України, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно з частиною другою статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Із зазначеного вбачається, що невід'ємними ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що поширена відповідачем спірна інформація заснована на фактичних даних щодо застосування до позивача обмежувальних заходів (санкцій) та, у тому числі, факті отримання відповідачем відповіді НБУ (лист від 05.04.2017 № 25-0007/25224) щодо змісту застосованих санкцій, що свідчить про наявність необхідних підстав для кваліфікації спірної інформації як фактичного твердження.

Крім того, викладені відповідачем у складі спірної інформації твердження щодо можливого здійснення позивачем фінансування тероризму або виведення капіталу до країни-агресора в результаті направлення відповідачем коштів на погашення заборгованостей за кредитами цілком можливо перевірити на предмет його відповідності дійсності та встановити його невідповідність дійсності, оскільки:

а) застосованими до позивача обмежувальними заходами (санкціями) прямо заборонено здійснювати будь-які операції на користь пов'язаних з позивачем осіб, які передбачають переказ коштів за межі України або наслідком яких може бути виведення його капіталу за межі України;

б) твердження про можливість вчинення позивачем діянь з ознаками фінансування тероризму в результаті направлення відповідачем коштів на погашення заборгованостей за кредитами перед позивачем є негативною інформацією та у будь-якому разі має ґрунтуватись на фактичних даних.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що поширена відповідачем спірна інформація про те, що він "не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів у Промінвестбанку, що підпадає під санкції, не призведуть до фінансування тероризму та виведення капіталу до країни - агресора" відповідає ознакам фактичного твердження та може бути спростована у порядку ст. 277 ЦК України.

У відповідності до п. 15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Так, спірна інформація містить відомості про подію застосовування до позивача санкцій у відповідності до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 №63/2017, та згідно з постановою Правління Національного банку України від 21.03.2017 № 25 "Про внесення змін до постанови Правління Національного банку України від 01 жовтня 2015 № 654" (далі - Постанова № 25).

Вказаними актами до позивача було застосовано обмежувальні заходи (санкції) щодо запобігання виведенню капіталів за межі України на користь пов'язаних з ним осіб, що полягають у забороні здійснювати будь-які операції на користь пов'язаних з позивачем осіб, які передбачають переказ коштів за межі України або наслідком яких може бути виведення капіталу за межі України, у тому числі: пряме та/або опосередковане здійснення будь-яких активних операцій (надання кредитів, депозитів, позик, у тому числі на умовах субординованого боргу, придбання цінних паперів, розміщення коштів на кореспондентських рахунках тощо); виплату дивідендів, процентів, повернення міжбанківських кредитів/депозитів, коштів із кореспондентських рахунків, субординованого боргу; розподіл прибутку; розподіл капіталу.

Водночас, Правлінням Національного банку України у Постанові № 25 вказано, що зазначені вище заборони не стосуються проведення підсанкційними банками розрахунків, ініціаторами яких є клієнти цих банків та наслідком яких не є порушення вищезазначених заборон.

Про зміст зазначених обмежувальних заходів (санкції) НБУ повідомило відповідачу листом від 05.04.2017 № 25-0007/25224, що безпосередньо вбачається зі змісту розміщеної відповідачем статті на офіційному веб-сайті в мережі Інтернет.

Тобто, станом на дату розміщення спірної інформації 29.05.2017 у складі статті під назвою "Укрзалізниця чекає на роз'яснення щодо погашення боргів підсанкційному Промінвестбанку" відповідач був обізнаний зі змістом застосованих до позивача обмежувальних заходів (санкцій), зокрема, з тим, що з огляду на встановлену Постановою № 25 заборону, позивач позбавлений можливості здійснювати виведення капіталу за межі України, у тому числі на користь засновника - Державної корпорації "Банк розвитку і зовнішньоекономічної діяльності", зареєстрованої у Російській Федерації.

Таким чином, поширена відповідачем спірна інформація про те, що він не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів наданих позивачем не призведуть до виведення капіталу до країни-агресора - не відповідає дійсності та є недостовірною.

Крім того, поширена відповідачем спірна інформація також містить твердження про те, що він не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів наданих позивачем не призведуть до фінансування тероризму.

У відповідності до п. 15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

У вирішенні відповідних спорів господарським судам необхідно виходити з того, що недостовірність негативної інформації є правовою презумпцією (абз. 2 п. 8 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2007 № 01-8/184 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію").

З огляду на зазначене, обов'язок доказування достовірності поширеної інформації покладається на особу, яка цю інформацію поширила, тобто на відповідача.

Вищим господарським судом України в абз. 11 п. 5 оглядового листа Вищого господарського суду України від 12.11.2008 № 01-8/676 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням господарськими судами законодавства про інформацію (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України) сформовано позицію про те, що за відсутності доказів достовірності поширеної відповідачем інформації позов про спростування цієї інформації підлягає задоволенню.

Водночас, під час розгляду справи, як в суді першої так і апеляційної інстанції, відповідачем не було надано доказів на підтвердження існування будь-яких обставин, які б свідчили або дозволяли обґрунтовано припускати про здійснення позивачем діянь з ознаками фінансування тероризму, відповідальність за що встановлено статтею 258-5 Кримінального кодексу України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 258-5 Кримінального кодексу України фінансуванням тероризму є дії, вчинені з метою фінансового або матеріального забезпечення окремого терориста чи терористичної групи (організації), організації, підготовки або вчинення терористичного акту, втягнення у вчинення терористичного акту, публічних закликів до вчинення терористичного акту, сприяння вчиненню терористичного акту, створення терористичної групи (організації).

Виходячи з наведеного, поширена відповідачем інформація про те, що "не має чіткої гарантії, що кошти, направлені на погашення кредитів у ПАТ "Промінвестбанк", що підпадає під санкції, не призведуть до фінансування тероризму та виведення капіталу до країни-агресора" є недостовірною, оскільки вона не відповідає дійсності та не підтверджується матеріалами справи.

Так, у абз. 2 п. 4 постанови пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вказується, що під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Поширена недостовірна інформація принижує статус позивача в очах суспільства, партнерів та клієнтів, оскільки необгрунтовано ставить під сумнів дотримання позивачем у його діяльності моральних та правових норм.

Згідно з ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 ГК України дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних з особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання.

Виходячи з положень ст. ст. 94, 277 ЦК України юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Відповідно до абз. 1 п. 15 постанови пленуму Верховного Суду України ''Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27.02.2009 зазначено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь - який спосіб;

поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи;

поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Так, за приписами ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що внаслідок поширення відповідачем спірної інформації відбулося порушення особистих немайнових прав позивача, оскільки спірна інформація шкодить діловій репутації позивача та дискредитує останнього.

Твердження апелянта, що формуючи свої судження ПАТ «Укрзалізниця» опиралась на загально відомі факти та нормативно-правові акти є безпідставними та недоведеними. Крім того обов'язок доказування достовірності поширеної інформації окладається на особу, яка цю інформацію поширила, тобто на відповідача, що останнім зроблено не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушені гарантовані Конституцією України права відповідача на свободу думки і слова, вільне вираження своїх поглядів і переконань є недоведеними.

Крім того ст. 34 Конституцією України встановлено обмеження законом реалізації зазначеного права в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.

Доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, суд визнає змістовними та обґрунтованими.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/16027/17.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/16027/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/16027/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/16027/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України з урахуванням перехідних положень ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко