ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2018 р. Справа № 909/105/15

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд, у складі колегії суддів:

головуючого (судді доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Кострик К.І.,

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача 1: не зявився;

від відповідача 2: не зявився;

від відповідача 3: не зявився;

розглянув апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» за №ДН-4-2/193 від 06.02.2017

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 21.01.2017, суддя: Матуляк П.Я., м. Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 30.01.2017,

за позовом публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», м. Львів,

до відповідача-1 Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, м.Яремча,

до відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю «Скорзонера», м.Яремча,

до відповідача-3 товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій-профілакторій ВБР», м.Яремча,

про визнання частково недійсним рішення Яремчанської міської ради №160-10/2007 від 18.10.2007, визнання недійсними договору купівлі-продажу землі за №249 серії ВКТ №896261 від 28.01.2009 та державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №556846 від 20.08.2009,

ВСТАНОВИВ:

23.01.2015 державне територіально-галузеве обєднання «Львівська залізниця» (правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця» в особі його регіональної філії «Львівська залізниця» (далі позивач) звернулось до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, товариства з обмеженою відповідальністю «Скорзонера», товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій-профілакторій ВБР» про визнання недійсним рішення Яремчанської міської ради за №160-10/2007 від 18.10.2007 в частині продажу ТОВ «Санаторій-профілакторій ВБР» земельної ділянки площею 10 999,16 кв. м., визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 10 999,16 кв. м. за №249 серії ВКТ №896261 від 28.01.2009, укладеного між ТОВ «Санаторій-профілакторій ВБР» та ТОВ «Скорзонера» та державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №556846 від 20.08.2009.

Підставою звернення з позовом стало те, що земельна ділянка площею 10 999,16 кв. м. частина якої площею 0,0580 га незаконно вибула з власності позивача згідно з рішенням Яремчанської міської ради за №160-10/2007 від 18.10.2007 передана у власність ТОВ «Санаторій-профілакторій ВБР» та в наступному ним відчужена ТОВ «Скорзонера» за договором купівлі-продажу №249 серії ВКТ №896261 від 28.01.2009, оскільки в силу ст. 23 Закону «Про транспорт», ч. 1 ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт» є землями транспорту. В обґрунтування позову вказує на те, що земельна ділянка відповідача-2 накладається на земельну ділянку позивача.

Правовою підставою позову зазначено п. «б» ч. 4 ст. 84, ч. 5 ст. 116, ч. 2, 10 ст. 149, ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 155 ЗК України, ч. 2 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. 23 Закону «Про транспорт», ч. 1 ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт».

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 26.01.2017 за наслідками повторного розгляду справи відмовлено в задоволенні вищезазначеного позову ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (згідно ухвали господарського суду Івано-Франківської області від 05.01.2016 замінено позивача).

Вказане рішення суду мотивоване тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, знаходиться в межах населеного пункту та не межує із земельною ділянкою позивача, оскільки між земельною ділянкою ТОВ «Скорзонера» та залізничним полотном розташована автомобільна дорога місцевого значення, яка відноситься до земель Яремчанської міської ради.

З цих підстав судом не встановлено обставини, за якими спірне рішення Яремчанської міської ради та державний акт про право власності на земельну ділянку можуть бути визнані недійсними (незаконними), виходячи з приписів статті 21 Цивільного кодексу України.

Неподання сторонами у справі оригіналу чи належним чином засвідченої копії договору купівлі-продажу №249 серії ВКТ №896261 від 28.01.2009, унеможливлює його дослідження судом на предмет відповідності чинному законодавству.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.10.2015 при первинному розгляді даної справи скасовано постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.06.2015, якою залишено без змін рішення господарського суду Івано-Франківської області від 20.03.2015 про відмову в задоволенні позову, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Івано-Франківської області.

Суд касаційної інстанції вказав, що необхідно дослідити докази про наявність між залізничним полотном та спірною земельною ділянкою по всій її довжині з боку залізниці автомобільної дороги загального користування, а також доказів, на підставі яких вказану дорогу, якщо вона існує, віднесено за законодавчо визначеною класифікацією до доріг місцевого значення у відповідності до ст. 8 Закону України «Про автомобільні дороги».

Суд касаційної інстанції зазначив, що висновки попередніх інстанцій про відсутність порушених прав позивача внаслідок того, що спірна земельна ділянка не межує із смугою відведення залізничної колії, а також внаслідок відсутності зареєстрованого залізницею права на смугу відведення залізничної колії, зроблені без врахування того, що наявність чи відсутність у залізниці документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, який визначається законом.

Розглядаючи спір в частині визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу як похідної вимоги, суди, між тим, оцінили на відповідність вимогам закону договір, який в матеріалах справи відсутній.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-12 ГПК України (в редакції, яка була чинна станом на момент винесення постанови Вищого господарського суду України від 06.10.2015) вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ГПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Після направлення касаційною інстанцією справи на новий судовий розгляд ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 апеляційне провадження у справі припинено на підставі положення пункту 1 частини 1 статті 80 ГПК України в редакції Закону № 2705-IV від 23.06.2005.

Постановою Верховного суду від 24.01.2018 вищезазначену ухвалу Львівського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 скасовано, а справу направлено до Львівського апеляційного господарського суду для продовження розгляду.

За коротким змістом апеляційної скарги позивач просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 21.01.2017 та прийняти нове, яким задоволити позов.

В узагальнених доводах апелянт вказує на неповне зясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Скаржник обґрунтовує доводи апеляційної скарги наступним: наявність чи відсутність у позивача документів, які посвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності спірної частини до земель залізничного транспорту. Яремчанська міська рада не є уповноваженим субєктом на розпорядження спірною земельною ділянкою, яка незаконно вибула з власності позивача.

В обґрунтування наявності накладення земельних ділянок посилається на акт обстеження земельної ділянки від 05.06.2014 та сформований позивачем каталог координат накладення земельних ділянок, за яким площа накладення складає 0,0580 га.

В узагальнених доводах та запереченнях, які викладені у відзиві та в наданих поясненнях в судових засіданнях представником ТОВ «Скорзонера» зазначається про те, що позивачем не надано точки перетину (координат) земельної ділянки позивача зі земельною ділянкою відповідача-2, що свідчить про недоведеність позовних вимог.

Окрім того, накладення цих земельних ділянок спростовується наявним у матеріалах справи висновком судової земельно-технічної експертизи за №226/324 від 09.12.2016, згідно якого неможливо встановити накладення земельних ділянок позивача та відповідача-2.

В державному акті про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 556846 від 20.08.2009 позивач не відображений як суміжний землекористувач земельної ділянки відповідача-2, що виключає можливість її перетину (накладення) з земельною ділянкою позивача.

Додатково, на підтвердження зазначених обставин посилається на витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-015, який сформований відділом Держземагенства у м. Яремче Івано-Франківської області від 18.02.2015 та лист відділу Держземагенства у м. Яремче Івано-Франківської області від 27.02.2015 за №190/05-05/20. Заперечує достовірність акту обстеження земельної ділянки від 05.06.2014, яким позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, оскільки складений невідомими особами, спеціальність яких не підтверджена.

Наявність між залізничною колією та земельною ділянкою відповідача-2 вулиці Петраша, яка згідно з довідкою №294 від 26.11.2015 є дорогою місцевого значення та власністю територіальної громади й перебуває на балансі Яремчанського міського комунального підприємства, свідчить про відсутність перетину (накладення) земельних ділянок позивача та відповідача-2.

ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» не є правонаступником державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця», а тому є неналежним позивачем по справі, оскільки в силу ч. 4 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» відсутня державна реєстрація припинення цієї юридичної особи, як завершальної стадії реорганізації шляхом злиття.

Вказує на неефективність обраного позивачем способу захисту порушеного права, а саме двосторонньої реституції, оскільки захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Покликається також на презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду недостатньо.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 11.04.2018 задоволено клопотання публічного акціонерного товариства Українська залізниця в особі регіональної філії Львівська залізниця за №ДН-4-2/791 від 27.03.2018 про витребування в приватного нотаріуса Яремчанського міського нотаріального округу ОСОБА_2 належно засвідченої копії договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,0999 га по вул. Свободи, 367, укладеного між ТОВ "Санаторій-профілакторій ВБР" та ТОВ "Скорзонера", за № 249 серії ВКТ № 896261 від 28.01.2009, з тих підстав, що цей договір є предметом спору в даній справі проте відсутній в матеріалах справи, а оскільки позивач не є стороною договору, то останній в нього відсутній.

Приватним нотаріусом Яремчанського нотаріального округу ОСОБА_2 не виконано вимог ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 20.03.2017, якою вищезазначений договір витребовувався, а поштовий конверт, яким надсилалась зазначена ухвала повернулась на адресу суду у звязку з відсутністю адреси одержувача.

Таким чином, апеляційним господарським судом вжито необхідні заходи для належного, повного дослідження обставин справи.

В судове засідання 22.05.2018 учасники справи не зявились, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце слухання справи, а тому апеляційний господарський суд у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України розглядає справу за відсутності учасника справи, які не зявились.

Розглянувши наявні в справі докази, давши оцінку доводам апелянта та запереченням відповідача-2, викладеним у відзиві, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» за №ДН-4-2/193 від 06.02.2017 без задоволення, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 21.01.2017 в частині відмови в позові без змін, при цьому частково змінивши мотивувальну частину рішення місцевого суду щодо підстав відмови в позові.

За встановленими судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, що пунктами 7, 8 рішення Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №160-10/2007 від 18.10.2007 «Про продаж земельних ділянок у приватну власність для здійснення підприємницької діяльності» (а.с.12,т.1) затверджено ціну продажу земельної ділянки по вул. Свободи, 367 площею 10 999,16 м. кв. у розмірі 661 510,00 грн. та вирішено продати у власність ТОВ «Санаторій-профілакторій ВБР» цю земельну ділянку для обслуговування незавершеного будівництва бази відпочинку.

На виконання рішення органу місцевого самоврядування між Яремчанською міською радою Івано-Франківської області та ТОВ «Санаторій-профілакторій ВБР» укладено договір купівлі-продажу землі. На підставі якого видано державний акт на право власності, оригінали або копії яких відсутні в матеріалах справи та які не є предметом оскарження в даній справі.

Вказане встановлено судами з вищенаведеного та тих обставин, що первинним власником до наступного відбулося відчуження спірної земельної ділянки за договором купівлі-продажу за №249 серії ВКТ №896261 від 28.01.2009 та оформлено державний акт серії ЯЖ №556846 від 20.08.2009 про право приватної власності спірної земельної ділянки за відповідачем-2, товариством з обмеженою відповідальністю «Скорзонера». Зазначені договір та державний акт є предметом даного спору.

Поняття, зміст права власності на землю та підстави його набуття визначено в нормах ст.ст. 78, 81, 116 ЗК України.

За змістом ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України (в редакції Закону №489-V ( 489-16) від 19.12.2006, яка була чинною на момент прийняття рішення Яремчанської міської ради за №160-10/2007 від 18.10.2007 про продаж ТОВ «Санаторій-профілакторій ВБР» земельної ділянки площею 10999,16 кв. м.), громадяни та юридичні особи набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ч. 1 ст. 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент прийняття рішення Яремчанської міської ради за №160-10/2007 від 18.10.2007 про продаж ТОВ «Санаторій-профілакторій ВБР» земельної ділянки площею 10999,16 кв. м.) та виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Отже, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку.

У справі, яка переглядається, право власності на земельну ділянку набуте першим набувачем - ТОВ «Санаторій-профілакторій ВБР» на підставі рішення Яремчанської міської ради за №160-10/2007 від 18.10.2007 про продаж земельної ділянки площею 10999,16 кв. м., та договору купівлі-продажу наявність якого сторонами не заперечується. Це право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки.

Згідно Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009 у справі N 1-9/2009, ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами разового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання.

Колегія суддів Судових палат в адміністративних, господарських і цивільних справах Верховного Суду України за результатами розгляду справи № 21-405а14 за позовом заступника прокурора м. Києва до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення прийняла постанову від 11 листопада 2014 року, в якій викладено такий правовий висновок: у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як субєктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема рішення про передачу земельних ділянок у власність), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту (неефективний спосіб).

З врахуванням вищенаведеного, спірне рішення Яремчанської міської ради за №160-10/2007 від 18.10.2007 вичерпало свою дію шляхом виконання укладенням договору купівлі-продажу та оформленням державного акта про право власності на спірну земельну ділянку, тому не може бути скасоване чи змінене.

Апеляційним господарським судом встановлено, що в наступному, ТОВ «Санаторій-профілакторій ВБР» відчужило вищезазначену земельну ділянку площею 10999,16 кв. м. ТОВ «Скорзенера» згідно договору купівлі-продажу землі №249 серії ВКТ №896261 від 28.01.2009. На підставі цього договору вказана вище земельна ділянка перейшла у власність відповідача-2, в звязку з чим останнім отримано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 556846 від 20.08.2009 (а.с.21,т.1).

Зазначені договір купівлі-продажу землі №249 серії ВКТ №896261 від 28.01.2009 та державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 556846 від 20.08.2009 є предметом спору в даній справі .

Як на підставу позову позивач покликається на проведену інвентаризацію земель смуги відведення Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» з метою виготовлення державних актів на право постійного землекористування по відокремленому підрозділу «Івано-Франківська дистанція колії», за якою встановлено, що на відстані 17 м від осі колії знаходиться земельна ділянка рекреаційного призначення ТОВ «Скорзонера», (кадастровий №:04:006:0034, площею 1,0999 га) та встановлено площу накладення( перекриття) між земельними ділянками 0,0580 га. Про ці ж обставини зазначено і в акті обстеження земельної ділянки від 05.06.2014 на який покликається позивач (а.с.20,т.1).

Позивач вважає себе власником спірної земельної ділянки в місці накладення із земельною ділянкою відповідача, площею 0,0580 га. Право власності обґрунтовує вимогами ст. 23 Закону «Про транспорт», ч. 1 ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт» та просить суд захистити право на цю землю шляхом визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого ця земельна ділянка вибула з його власності, а також шляхом визнання недійсними договору та державного акту на підставі яких останній набувач став власником спірної земельної ділянки.

Аналіз ст.ст. 78, 81, 116 ЗК України свідчить про те, що право власності має абсолютний характер та є непорушним.

Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Рівність умов захисту прав власності на землю випливає з норм ст.ст. 21, 55 Конституції України та ст. 152 ЗК України.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України - захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Право кожної особи на захист свого порушеного права, його невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України.

Конституційний принцип доступності правосуддя реалізується через статтю 4 Господарського процесуального кодексу України. Так, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. При цьому, має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи інтерес потребує захисту. Звертаючись до суду позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову. Предмет позову це конкретна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, а підстава позову це фактичні обставини, на яких ґрунтується ця вимога. Після з'ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально - правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. Якщо буде встановлено, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права суд приймає рішення про відмову у позові.

Апеляційним господарським судом з врахуванням предмету позову та після зясування підстав позову встановлено, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, а аргументи відповідача-2 про те, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту порушеного права знайшло підтвердження в суді.

Відповідно до приписів статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Дана норма кореспондується з приписами статті 20 Господарського кодексу України, якими унормовано, що права та законні інтереси суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Способи захисту прав на земельну ділянку передбачені статтею 152 Земельного кодексу України поширюється на власників земельної ділянки або землекористувача.

При цьому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Отже, саме шляхом застосування способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 152 Земельного кодексу України, може вирішуватися питання про недійсність (незаконність) актів про право власності на землю, у разі, якщо це призводить до порушення, оспорення або невизнання права чи інтересу власника земельної ділянки або землекористувача, проте із застосуванням правового механізму, що відповідає нормам матеріального права, що позивачем не дотримано.

Розглядаючи даний спір апеляційним господарським судом встановлено, що позивач, звернувшись до суду за захистом порушеного права, обрав спосіб захисту, який спрямований до добросовісного набувача (відповідач-2) з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України, при цьому позивач не вказав на ці норми права, що не позбавляє суд надати кваліфікацію спірним правовідносинам, що склалися між сторонами та вказати на ту норма права, що підлягає застосуванню за предметом та підставами спору.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Разом з тим позивач не врахував, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 цього Кодексу) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку із цим вимогу про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції можна предявити тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину і відчужене третій особі.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. А саме такий правовий механізм, що суперечить ефективному способу відновлення порушеного права використано позивачем, коли заявлено вимогу до відповідача-2 та відповідача-3.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, на право витребувати в набувача це майно.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Разом із тим відповідно до положень статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування в такий спосіб цих норм права викладений в постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі №6-2069цс16 та від 17 грудня 2014 року в справі №6-140цс14.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, обраний спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам закону, змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, а тому не забезпечить ефективного поновлення цього порушеного права.

Оскільки позивач не заявив віндикаційно-правової вимоги в установленому законом порядку, суд, в силу ч. 1, 2 ст. 14 ГПК України не наділений правом, в інший спосіб, ніж зазначає позивач захистити його порушене право.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи.

Місцевий господарський суд у своєму рішенні на підставі кадастрової карти, висновку №226/324 від 09.12.2016 судової земельно-технічної експертизи, довідки Яремчанського міського комунального підприємства за №294 від 26.11.2015 встановив, що спірна земельна ділянка не межує із земельною ділянкою позивача, оскільки між земельною ділянкою ТОВ "Скорзонера" та залізничним полотном розташована автомобільна дорога місцевого значення, яка відноситься до земель Яремчанської міської ради, а відтак дійшов до висновку про недоведеність позовних вимог.

А тому відсутність вищенаведених правових підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним рішення Яремчанської міської ради за №160-10/2007 від 18.10.2007 та визнання недійсним договору купівлі-продажу №249 серії ВКТ №896261 від 28.01.2009 укладеного з попереднім власником ТОВ «Санаторій-профілакторій ВБР» з відповідачем-2, ТОВ «Скорзонера» зумовлено неефективним способом захисту, а не з мотивів, що наведені в рішенні суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, оскільки судом змінюються підстави відмови в задоволенні позову, не із недоведеністю позовних вимог як зазначено в рішенні суду першої інстанції, а з мотивів неефективного обраного способу захисту порушених, невизнаних чи оспорених прав позивача.

Отже, що позивач може скористатися певним способом захисту свого права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цих підстав рішення місцевого господарського суду про відмову в позові в його резолютивній частині є правильним, проте із зміною щодо мотивів наведених судом в мотивувальній частині рішення та підстави відмови викладені апеляційним господарським судом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вище, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом, оскільки апеляційна скарга не задоволена судом.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 21.01.2017 у справі змінити виключити з мотивувальної частини рішення посилання на відмову в позові у звязку з недоведеністю позовних вимог.

В решті рішення господарського суду Івано-Франківської області від 21.01.2017 залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 5280,00 грн. залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу №909/105/15 скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

ОСОБА_1

Дата підписання повного тексту постанови 29.05.2018.