РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.05.2018Справа № 910/3996/18

за позовом Київської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Гайнулліна Володимира Ілдаровича

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки

Суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Кимлик Ю.В.

У засіданні приймали участь представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача Захарова Н.М., довіреність № 4234 від 10.04.2018

СУТЬ СПОРУ:

02.04.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Київської міської ради до Фізичної особи-підприємця Гайнулліна Володимира Ілдаровича про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у ході перевірки, за результатами якої складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 18-0008-02 від 25.01.2018, встановлено, що на земельній ділянці орієнтовано площею 0,1 га на АДРЕСА_1, з присвоєним кадастровим номером НОМЕР_1, розташована недобудована багатоповерхова будівля (на першому поверсі функціонує мийка автомобілів). Також на земельній ділянці розміщені об'єкти нерухомого майна, які відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 112009568 від 29.01.2018 зареєстровані на праві власності за ФОП Гайнулліним В.І. на підставі договору купівлі-продажу № 822 від 06.05.2010. Однак споруда в якій розташована автомийка в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстрована. Департаментом земельних ресурсів було видано вказівку № 18-0008-02 від 25.01.2018 з вимогою усунути порушення земельного законодавства у десятиденний термін. Однак вимоги вказівки відповідачем виконано не було. Оскільки земельна ділянка на АДРЕСА_1 не була відведена у відповідності до чинного законодавства для будівництва об'єктів нерухомого майна, таке майно підлягає знесенню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 відкрито провадження у справі № 910/3996/18 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 26.04.2018.

Даною ухвалою зобов'язано відповідача протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 03.04.2018 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 706 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 02088, м. Київ, вул. Гоголя, 20, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 03.04.2018 є місцем проживання відповідача.

Проте, конверт разом з ухвалою від 03.04.2018 (номер відправлення 706) було повернуто до суду поштовим відділенням зв'язку без вручення адресату з довідкою форми Ф-20 від 07.05.2018 з позначкою «за закінченням встановленого строку зберігання».

11.04.2018 представником відповідача подано до відділу діловодства суду клопотання про надання для ознайомлення матеріалів справи № 910/3996/18. Представник відповідача 12.04.2018 ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною в справі розпискою останнього.

25.04.2018 відповідачем до відділу діловодства суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю посилаючись на те, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником нежитлових будівель є фізична особа ОСОБА_2, а не фізична особа - підприємець, а тому на думку відповідача спір має розглядатись з правилами цивільного судочинства. Відповідач посилання позивача про те, що об'єкти нерухомого майна, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є об'єктом самочинного будівництва вважає безпідставними. Адже відповідачем було придбано будівлі за вказаною адресою на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2017, право власності на які було рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2010 визнано за виробничо-побутовим кооперативом «Санта-Марія» та в подальшому жодних нових об'єктів нерухомого майна на вказаній земельній ділянці побудовано не було. Відповідачем лише здійснено реконструкцію існуючого об'єкту нерухомого майна. Вважає, що акт перевірки № 18-0008-02 від 25.01.2018 складено з порушенням пунктів 6.1-6.4 Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради № 16/890 від 25.09.2003, оскільки при складанні акту були відсутні представники відповідача, акт обстеження підписаний лише посадовою особою Департаменту земельних ресурсів КМДА . У матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували факт направлення повідомлення про проведення перевірки та акту, складеного за її результатами, що є порушенням прав відповідача щодо реалізації права надавати у ході перевірки пояснення та необхідні для встановлення фактів документи, та взагалі ставить під сумнів законність проведення такої перевірки та вказує на необґрунтованість вказаних в акті порушень.

Відповідачем в судовому засіданні 26.04.2018 заявлене усне клопотання про поновлення строку для подачі додаткових доказів та пояснень по справі.

В судовому засіданні 26.04.2018 судом постановлено ухвалу, не виходячи до нарадчої кімнати, про задоволення клопотання відповідача про поновлення строку для надання додаткових доказів та пояснень по справі.

Відповідачем в судовому засіданні 26.04.2018 подано клопотання про приєднання до матеріалів справи акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельної ділянки № 214-ДК/139/АП/09/01/-18 від 24.04.2018.

Відповідачем в судовому засіданні 26.04.2018 подано клопотання про закриття провадження у справі, у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. При цьому зазначає, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником нежитлових будівель є фізична особа ОСОБА_2, а не фізична особа - підприємець, а тому на думку відповідача спір має розглядатись з правилами цивільного судочинства.

Відповідачем в судовому засіданні 26.04.2018 подано пояснення, в яких зазначає, що 25.04.2018 отримав акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельної ділянки Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 214-ДК/139/АП/09/01/-18 від 24.04.2018 Так, в результаті проведення перевірки 23.04.2018 за адресою: вул. Тростянецька 58-б, м. Київ уповноваженими особами Держгеокадастру у Київській області встановлено: «... Відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, земельна ділянка за вказаною адресою має кадастровий номер НОМЕР_1. Категорія земель: Землі житлової та громадської забудови. Вид використання: для експлуатації та обслуговування СТО. Цільове призначення: для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови. Площа земельної ділянки 0.1613 га. Інформація про зареєстроване право щодо земельної ділянки відсутня. Далі в акті містяться аналіз норм законодавства щодо законності використання такої земельної ділянки. Так, в ході проведення перевірки було встановлено, що користувачем земельної ділянки не було зареєстровано у визначеному законодавством порядку своє право користування. Проте, дані обставини не можуть свідчити про відсутність такого права і відповідальності за такі дії чинним законодавством не передбачено. Таким чином, в ході проведення перевірки уповноваженими особами ГУ Держгеокадастру у Київській області не було встановлено жодних фактів порушення норм земельного законодавства, Відповідача не притягнуто до жодної відповідальності. Відповідач вважає, що якби відповідач дійсно самовільно зайняв би земельну ділянку, що розташована за адресою: вул. Тростянецька 58-б. м. Київ, тоді б уповноваженою особою ГУ Держгеокадастру у Київській області був складений протокол про адміністративне правопорушення.

В підготовчому засіданні 26.04.2018 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 22.05.2018.

Суд розглянувши в судовому засіданні 22.05.2018 клопотання відповідача про закриття провадження у справі відмовив в його задоволенні з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що будівлі, які розташовані на спірній земельній ділянці згідно договору купівлі-продажу від 25.01.2018 придбані Гайнулліним Володимиром Ілдаровичем як фізичною особою-підприємцем, а не громадянином, а отже спір за суб'єктним складом відноситься до юрисдикції господарських судів, у відповідності до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 22.05.2018 судом з'ясовані питання, зазначені у ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим постановлено ухвалу, не виходячи до нарадчої кімнати, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду на 31.05.2018.

Позивач в судове засідання 31.05.2018 не з'явився.

Позивач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки ухвалу суду від 22.05.2018 у відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України надіслано позивачу рекомендованою кореспонденцією за № 117 на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 36.

Позивач ухвалу суду від 22.05.2018, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 25.05.2018, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 117.

Відповідач в судовому засіданні 31.05.2018 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 31.05.2018, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 187 Земельного кодексу України контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Закон України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначає правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і спрямований на забезпечення раціонального використання і відтворення природних ресурсів та охорону довкілля.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є: забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України; забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони та раціонального використання земель; запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення; забезпечення додержання власниками землі та землекористувачами стандартів і нормативів у сфері охорони та використання земель, запобігання забрудненню земель та зниженню родючості ґрунтів, погіршенню стану рослинного і тваринного світу, водних та інших природних ресурсів.

Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про здійснення державного контролю за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються шляхом: проведення перевірок; розгляду звернень юридичних і фізичних осіб; участі у прийнятті в експлуатацію меліоративних систем і рекультивованих земель, захисних лісонасаджень, протиерозійних гідротехнічних споруд та інших об'єктів, які споруджуються з метою підвищення родючості ґрунтів та забезпечення охорони земель; розгляду документації із землеустрою, пов'язаної з використанням та охороною земель; проведення моніторингу ґрунтів та агрохімічної паспортизації земель сільськогосподарського призначення.

Згідно з Положенням про Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент), що затверджений рішенням Київської міської ради № 182/382 від 19.12.2002 (далі - Положення) Департамент є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та згідно з законодавством забезпечує виконання повноважень Київської міської ради та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у сфері земельних відносин, є підзвітним та підконтрольним Київській міській раді та виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації), безпосередньо підпорядковується Київському міському голові, а з питань управління землями державної власності, розпорядження якими здійснює виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) - виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації).

Відповідно до п. 2.2. Положення основним завданням Департаменту є здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель відповідно до повноважень, делегованих Київською міською радою, а також координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель у межах функцій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Рішенням Київської міської ради № 16/890 від 25.09.2003 затверджено Порядок здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Києві (далі - Порядок).

Відповідно до п. 3.2 Порядку Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) (нині Департамент) має право складати акти перевірок дотримання вимог земельного законодавства та подавати в установленому порядку матеріали про результати перевірок до відповідних органів для притягнення винних осіб до відповідальності, а також подавати зібрані документи до Київської міської ради.

25.01.2018 Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації складено акт перевірки дотримання земельного законодавства № 18-0008-02 з якого вбачається, що за результатами перевірки встановлено:

«На підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку площею 0,1613 га на АДРЕСА_1 та присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1.

На частині вказаної земельної ділянки розміщена недобудована багатоповерхова будівля (на першому поверсі функціонує мийка автомобілів). На час виїзду будівельні роботи не проводились.

За інформацією наявною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за Гайнулліним В.І. зареєстровано 6 (шість) об'єктів нерухомого майна на АДРЕСА_1 у Дарницькому районі м. Києва (номер інформаційної довідки 112009567).

Рішень Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів щодо передачі земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність (користування) не приймала. Документи що посвідчують право власності (користування) земельною ділянкою в Департаменті земельних ресурсів не зареєстровані.

Згідно з базою даних міського земельного кадастру земельна ділянка, на якій розміщена вказана недобудована будівля обліковується за Гайнулліним В.І.

Виявлені порушення: самовільне зайняття земельної ділянки орієнтованою площею 0,1 га (ст. 211 Земельного кодексу України).»

Спір у справі виник з причин того, що позивач вважає спірну земельну ділянку самовільно зайнятою, яка підлягає звільненню, а відповідач проти цього заперечує.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

06.05.2010 між Фізичною особою - підприємцем Гайнулліним Володимиром Ілдаровичем (покупець) та Виробничо-побутовим кооперативом «Санта-Марія» (продавець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (далі - договір купівлі-продажу).

Відповідно до п. 1.1 договору купівлі-продажу продавець зобов'язався передати у власність, а покупець зобов'язався прийняти у власність нежилі будівлі:

- нежила будівля (літ. А) площею 363,40 кв. м.,

- нежила будівля (літ. Б) площею 39,30 кв. м.,

- нежила будівля (літ. В) площею 25,80 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Тростянецька, 58Б (нерухоме майно), загальною площею 428,50 кв. м.

Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу відчужуване нерухоме майно належить продавцю на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 01.02.2008, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, 11.06.2008 в реєстровій книзі за реєстровим № 9030-П.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.02.2008 у справі № 12/11, яке набрало законної сили, за Виробничо-побутовим кооперативом «Санта-Марія» визнано право власності на нежилі будівлі загальною площею 428,5 кв. м., розташовані в місті Києві по АДРЕСА_1.

Даний договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. 06.05.2010 та зареєстровано в реєстрі за № 822.

Згідно положень ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

06.07.2010 згідно витягу № 26622471 Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєстровано за Фізичною особою - підприємцем Гайнулліним Володимиром Ілдаровичем право власності на нежилі будівлі (літери А, Б, В) загальною площею 428,50 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 про що здійснено запис в реєстрову книгу № 174п-91 за реєстровим № 9030-П.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснено реконструкцію об'єкту нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за результатами якої 11.08.2017 зареєстровано декларацію № КВ 58 про готовність об'єкту до експлуатації.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 112009567 від 29.01.2018 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 за Гайнулліним Володимиром Ілдаровичем 11.07.2017 та 20.07.2017 зареєстровані наступні об'єкти нерухомості:

нежила будівля літ. «А» загальною площею 888,4 кв. м.,

нежила будівля літ. «А1» загальною площею 277,3 кв. м.,

нежила будівля літ. «Б» загальною площею 39,30 кв. м.,

нежила будівля літ. «В» загальною площею 25,8 кв. м.

Згідно зі ст. 377 Цивільного кодексу України (в редакції чинній станом на 06.05.2010) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За змістом ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на 06.05.2010) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначеними нормами закріплено загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Конституцією України та ст. 321 Цивільного кодексу України гарантується непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 386 Цивільного кодексу України закріплені засади захисту права власності, а саме те, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини ст. 1 Першого протоколу до конвенції містить три чітких норми:

перша, викладена в першому реченні п. 1, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном;

друга, що міститься в другому реченні п. 1, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення;

третя, викладена в п. 2, визнає право держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Ці норми не є окремими, вони пов'язані між собою. Друга та третя стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном. Отже, їх слід тлумачити у світлі загального принципу, викладеного в першій нормі (рішення у справах «Ян та інші проти Німеччини» та Холдинг «Совтрансавто» проти України»).

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Європейський суд з прав людини нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст. 1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справі «Прессос компанія Навьера А.О та інші проти Бельгії»).

Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Європейський суд з прав людини виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов'язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст. 1 Першого протоколу (рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»).

Баланс інтересів власників майна в даному випадку порушується безпідставним втручанням позивача в мирне володіння відповідачем його власністю, яка використовується у підприємницькій діяльності. Обмеження права власності може бути виправданим за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тільки тоді, коли воно здійснюється в суспільних або загальних інтересах.

При цьому, позивачем жодним чином не доведено наявність суспільного інтересу у позбавлені відповідача права власності на належне йому нерухоме майно та відповідно звільнення земельної ділянки, що розташована під будівлями.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги або заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги Київської міської ради є необґрунтованими, а отже такими, що задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 13.06.2018.

СуддяВ.В.Сівакова