РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.06.2018Справа № 910/3603/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Любченко М.О.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча»

до відповідача Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 5 764,43 грн.,

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення збитків, які виникли у зв'язку із незбереженням вантажу при перевезенні, в розмірі 5 764,43 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що під час здійснення перевезення вантажу на підставі договору №9631-Є/ЦТЛ-2017/2569 від 14.12.2017р. про організацію перевезення вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізничним транспортом послуги, на станції Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці було складено комерційний акт №485604/268 про нестачу вантажу у вагоні №53577482 в кількості 1 400 кг. Враховуючи наведене, позивач просить суд стягнути з відповідача, як перевізника, збитки, завдані внаслідок незбереження вантажу.

Згідно з п.1 ч.5 ст.12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 ст.247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.1 ст.250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

За змістом ч.5 ст.252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою від 30.03.2018р. Господарського суду міста Києва позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні ч.5 ст.12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв'язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

У строк, встановлений судом в ухвалі від 30.03.2018р., відповідачем в порядку ст.ст.165, 178 Господарського процесуального кодексу України, через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що позивачем не надано суду належних доказів, які б підтверджували понесення Приватним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» збитків у заявленому розмірі, оскільки долучені до позовної заяви рахунок-фактура, платіжні доручення та реєстр оплачених рахунків підтверджує оплату лише наведеної, а не фактичної ваги, у зв'язку з чим, на думку відповідача, розмір заподіяних позивачу збитків складає нуль грн.

24.04.2018р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач проти доводів відповідача заперечив.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач можливістю подання заперечень на відповідь на відзив відповідно до ст.167 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.

У ч.8 ст.252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Статтею 248 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи, що провадження у справі №910/3603/18 було відкрито ухвалою від 30.03.2018р. Господарського суду міста Києва, то кінцевий строк розгляду справи припадає на 29.05.2018р.

Однак, у зв'язку з тим, що суддя Любченко М.О. у період з 18.05.2018р. по 01.06.2018р. перебувала у відпустці, рішення підписується в перший робочий день після виходу судді з відпустки.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Нормами ст.626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1-3 ст.306 Господарського кодексу України визначено, що перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Відповідно до ч.2 ст.908 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч.5 ст.307 Господарського кодексу України, загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі ст.71 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою №457 від 06.04.1998р. Кабінету Міністрів України, взаємовідносини залізниці з підприємством, порядок і умови експлуатації залізничних під'їзних колій визначаються договором.

14.12.2017р. між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (перевізник) та Приватним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (відправник, одержувач, експедитор) було укладено договір №9631-Є/ЦТЛ/2017/2569 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізничним транспортом послуги, предметом якого згідно п.1.1 є надання перевізником замовнику послуг, пов'язаних з організацією та перевезенням вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) і проведення розрахунків за ці послуги.

Перевізник зобов'язується приймати до перевезення та видавати вантажі замовника, подавати під навантаження (вивантаження) вагони (контейнери) згідно із затвердженими планами і заявками замовника та надавати йому додаткові послуги, пов'язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається у додатках до цього договору (п.2.2.1 договір №9631-Є/ЦТЛ/2017/2569 від 14.12.2017р.).

Розмір плати та додаткових зборів за перевезення вантажів розраховується за ставками та тарифами, які визначаються у відповідності до умов Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги із врахуванням відповідних коефіцієнтів, що затверджуються Наказом Міністерства інфраструктури України (п.3.1 договору №9631-Є/ЦТЛ/2017/2569 від 14.12.2017р.).

Пунктом 10.6 означеного правочину визначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2018р. Якщо жодна із сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії договору з пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то цей договір діє до надходження такої пропозиції і здійснення всіх розрахунків за виконані перевезення та надані послуги. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, які мали місце під час дії цього договору.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає договір №9631-Є/ЦТЛ/2017/2569 від 14.12.2017р. про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізничним транспортом послуги як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов'язків.

16.02.2018р. відповідно до залізничної накладної №48339964 на адресу Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» зі станції відправлення Авдіївка Донецької залізниці до станції Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці було відправлено вагони №53542304 та №53577482 з вантажем - кокс доменний, вагою 39300 кг та 42000 кг відповідно, вантажовідправником якого було Приватне акціонерне товариство «Авдіївський коксохімічний завод».

Згідно комерційного акту №485604/268 від 16.02.2018р., складеному на станції Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці встановлено, що загальна маса вантажу у вагоні №53577482, яка значиться у документах, становить 42 000 кг, а в дійсності маса вантажу у вагоні №53577482 при прибутті становила 40 600 кг. Вага визначена відправником на вагонних вагах (100 т). Вказаний комерційний акт також містить опис виявленого вантажу з недостачею, а саме: на станції Волноваха Донецької залізниці 15.02.2018р. було проведено комісійне переважування вагону №53577482, за документами значиться: вантаж - кокс доменний (вологий) насипом, нетто - 42 000 кг. При переважуванні виявилось, що вага нетто вантажу становить 40 600 кг, що менше заявленої ваги на 1 400 кг. Завантаження у вагоні вище рівня бортів на 400-500 мм, «шапкою». Поверхня вантажу маркована поздовжньою смугою уздовж вагона вапном. Над 2-5-м люками по ходу потяга є виїмка розміром 5 000 мм * на ширину вагона * 300-400 мм у глибину вагону, маркування порушене. На станції Волноваха Донецької залізниці складено акт загальної форми №10492 від 15.02.2018р. Течі вантажу немає. Вагон прибув у технічному відношенні справний. Переважування вантажу здійснювалось у присутності представників залізниці на вагонних вагах з повною зупинкою вагону. Комерційний акт підписано уповноваженими особами згідно з п.10 Правил складення актів, затверджених Наказом №334 від 28.05.2002р. Міністерства транспорту України, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08.07.2002р. за №567/6855, з боку залізниці - заступником начальника станції, комерційними агентами, представником заводу. При повторному переважуванні вагону №53577482 недостача вантажу підтвердилась.

За твердженнями позивача, вартість недостачі вантажу, визначена ним на підставі рахунку - фактури №91894256 від 14.02.2018р. з урахуванням норми недостачі вантажу 2%, становить 5 764,43 грн.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд стягнути з відповідача збитки у розмірі 5 764,43 грн., які виникли у зв'язку з незбереженням залізницею вантажу при його перевезенні у залізничному вагоні №53577482 за залізничною накладною №48339964 від 14.02.2018р.

Як вказувалось судом, відповідач, заперечуючи проти позову зазначив, що позивачем не надано суду належних доказів, які б підтверджували понесення Приватним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» збитків у заявленому розмірі, оскільки долучені до позовної заяви рахунок-фактура, платіжні доручення та реєстр оплачених рахунків підтверджує оплату лише наведеної, а не фактичної ваги, у зв'язку з чим, на думку відповідача, розмір заподіяних позивачу збитків складає нуль грн..

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

За змістом ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків (за приписами ст.16 Цивільного кодексу України).

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки суд, приймаючи рішення, встановлює чи мають місце факти порушення чи оспорення суб'єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

За змістом ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, здійсненні уповноваженою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не отримані нею доходи, які уповноважена сторона отримала б у разі належного виконання зобов'язання або дотримання правил здійснення господарської діяльності іншою стороною.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов'язку, порушення цивільних прав.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Відповідно до ст.129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України визначено, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин, при зверненні до суду з розглядуваним позовом позивачем повинно бути доведено, протиправність поведінки Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», наявність заподіяних позивачу діями відповідача збитків в заявленому до стягнення розмірі, причинно-наслідковий зв'язок між ними. Одночасно, при розгляді спору стосовно стягнення збитків правової оцінки також вимагає вина заподіювача збитків.

Як встановлено судом, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 5 764,43 грн., збитків, які виникли у зв'язку з незбереженням залізницею вантажу при його перевезенні у залізничному вагоні №53577482 (недостача вантажу становить 1 400 кг) за залізничною накладною №48339964 від 14.02.2018р.

Так, за змістом ст.909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Як вже вказувалось вище, згідно з ч.5 ст.307 Господарського кодексу України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ст.2 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою №457 від 06.04.1998р. Кабінету Міністрів України (далі - Статут залізниць України), визначено обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під'їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (ст. 3 Статуту залізниць України).

Відповідно до ст.6 Статуту залізниць України накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

Укладення договору перевезення вантажу шляхом складання транспортної накладної передбачено також ч.2 ст. 307 Господарського кодексу України.

Як було встановлено судом, 14.02.2018р. відповідно до залізничної накладної №48339964 на адресу Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» зі станції Авдіївка Донецької залізниці до станції Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці було відправлено вагони №53542304 та №53577482 з вантажем - кокс доменний, вагою 39300 кг та 42000 кг відповідно, вантажовідправником визначено Приватне акціонерне товариство «Авдіївський коксохімічний завод». Всього за вказаною залізничною накладною було відправлено вантаж загальною масою 81 300 кг.

Згідно із ч.2 ст.924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 105 Статуту залізниць України визначено, що залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Відповідно до ст.113 Статуту залізниць України за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Наразі, ст.52 Статуту залізниць України встановлено, що на станціях призначення залізниця зобов'язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу, зокрема, у разі прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами перевезення вантажів.

Згідно ст.110 Статуту залізниць України залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

У відповідності до ст.129 Статуту залізниць України, обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: а) невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу.

Залізниця зобов'язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми. Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами.

Як вбачається з матеріалів справи, у комерційному акті №485604/268 від 16.02.2018р., складеному на станції Маріуполь - Сортувальний Донецької залізниці, було зафіксовано, що загальна маса вантажу у вагоні №53577482, яка значиться у документах, становить 42 000 кг, а в дійсності маса вантажу у вказаному вагоні №53577482, при прибутті становила 40 600 кг, що менше заявленої ваги на 1 400 кг.

Судом встановлено, що відомості про зафіксовану сторонами в комерційному акті №485604/268 від 16.02.2018р. недостачу вантажу внесені до залізничної накладної №48339964 від 14.02.2018р.

Вищевказаний комерційний акт за своєю формою та змістом відповідає вимогам Статуту залізниць України та Правилам складення актів, затверджених Наказом №334 від 28.05.2002р. Міністерства транспорту України, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08.07.2002р. за №567/6855, та приймається судом в якості належного та допустимого доказу на підтвердження факту невідповідності маси, зазначеної у залізничній накладній №48339964 від 14.02.2018р., фактичній масі вантажу, а саме щодо факту недостачі вантажу вагою 1 400 кг, який перевозився у вагоні №53577482.

Наразі, суд зазначає, що оскільки відповідно до змісту комерційного акту №485604/268 від 16.02.2018р. нестача вантажу вагою 1 400 кг була зафіксована під час слідування вагонів зі станції відправлення - Авдіївка Донецької залізниці до станції призначення - Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці в межах виконання договору №9631-Є/ЦТЛ/2017/2569 від 14.12.2017р. про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізничним транспортом послуги, то саме відповідач в порядку ст.110 Статуту залізниць України несе відповідальність за збереження вантажу.

Відповідно до ч.3 ст.314 Господарського кодексу України за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, а саме, у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Положеннями ч.1 ст.114 Статуту залізниць України визначено, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема, за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі.

Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу (ст.115 Статуту залізниць України).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2016р. між Публічним акціонерним товариством «Авдіївський коксохімічний завод», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Авдіївський коксохімічний завод» (постачальник), та Публічним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (покупець), правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», було укладено договір №245/108/16Сб, відповідно до умов п.1.1 якого постачальник зобов'язується передати, а покупець - прийняти і оплатити коксову продукцію на умовах, передбачених даним договором.

На виконання умов вказаного договору, Приватним акціонерним товариством «Авдіївський коксохімічний завод» було складено рахунок-фактуру №91894256 від 14.02.2018р., з якого вбачається, що на адресу Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» поставлявся кокс доменний Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест Холдинг», марка КДМ 1, ТУ У 19.1-5:2015, на загальну суму 79 776 184,44 грн. з податком на додану вартість.

При цьому, відповідно до графи №13 рахунку-фактури №91894256 від 14.02.2018р. було визначено поставку коксу доменного, фактичною вагою 81,300 т, наведеною вагою 79,105 т, на загальну суму 697 392,84 грн. без податку на додану вартість.

Також, до рахунку-фактури №91894256 від 14.02.2018р. було складено перелік залізничних накладних, сертифікатів якості на партію товару із зазначенням ваги фактичної та ваги наведеної.

У графі №30 вказаного переліку визначено поставку товару по залізничній накладній №48339964, номер сертифікату 19825, вміст вологи 2,70, вага фактична - 81,300 т, вага наведена - 79,105 т. Суд зазначає, що саме за вказаною залізничною накладною, яка складена вантажовідправником - Приватним акціонерним товариством «Авдіївський коксохімічний завод» та яка містить відмітки Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», вантажоодержувачем за якою є Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» в межах договору №9631-Є/ЦТЛ/2017/2569 від 14.12.2017р., позивачем заявлено про втрату вантажу.

Відповідно до сертифікату №19825 від 14.02.2018р. якості на партію за договором №245/108/16Сб від 01.02.2016р. вага вантажу по залізничній накладній №48339964 у вагоні №53542304 склала 39,30 т, а у вагоні №53577482 - 42,00 т, що фактично становило 81,30 т у 2-х вагонах.

Зазначена у рахунку-фактурі №91894256 від 14.02.2018р. Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» та сертифікаті якості на партію №19825 від 14.02.2018р. Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод», які складені в межах договору №245/108/16Сб від 01.02.2016р., укладеного між Приватним акціонерним товариством «Авдіївський коксохімічний завод» та Приватним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», кількість вантажу відповідає тій вазі, яка зазначена безпосередньо у залізничній накладній №48339964, що містить відмітки Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Відповідно до платіжних доручень позивача № від 05.03.2018р. (призначення платежу - оплата по договору №245/108/16Сб від 01.02.2016р. за кокс доменний марки КДМ 1), № від 06.03.2018р. (призначення платежу - оплата по договору №245/108/16Сб від 01.02.2016р. за кокс доменний марки КДМ 1) та № від 06.03.2018р. (призначення платежу - оплата по договору №245/108/16Сб від 01.02.2016р. за кокс доменний марки КДМ 1, рахунок-фактура №91894256 від 14.02.2018р.) з урахуванням реєстрів сплачуваних рахунків до вказаних платіжних документів, Приватним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» було сплачено Приватному акціонерному товариству «Авдіївський коксохімічний завод» за поставлений товар згідно рахунку-фактури №91894256 від 14.02.2018р. 2 019 400,16 грн., 11 756 784,28 грн. та 66 000 000 грн., що загалом складає 79 776 184,44 грн.

Отже, як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, позивачем було повністю оплачено товар за рахунком-фактурою №91894256 від 14.02.2018р. до договору №245/108/16Сб від 01.02.2016р., в тому числі, і кокс доменний загальною вагою 81,30 т, який перевозився згідно залізничної накладної №48339964 від 14.02.2018р. у вагонах №53542304 та №53577482.

Вказані обставини повністю відповідають змісту листа №04-2/13/813-3087 від 24.05.2018р. Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод», в якому підтверджується повна оплата Приватним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» рахунку-фактури №91894256 від 14.02.2018р.

Відповідно до ч.2 ст.114 Статуту залізниць України, недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Згідно із ст.27 Правил видачі вантажів, затверджених Наказом №644 від 21.11.2000р. Міністерства транспорту України, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить 2% маси, зазначеної в перевізних документах щодо коксу, який зазначений в накладній як вологий.

Судом встановлено, що вантаж (кокс доменний) у вагонах №53542304, №53577482 перевозився у вологому стані, про що зазначено у залізничній накладній №48339964 від 14.02.2018р. та комерційному акті №485604/268 від 16.02.2018р.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем було здійснено розрахунок збитків (вартості недостачі вантажу) у вагоні №53577482 наступним чином:

1) згідно рахунку - фактури №91894256 від 14.02.2018р. та сертифікату №19825 від 14.02.2018р. якості на партію фактична вага вантажу з урахуванням визначеної вологості становить 81,300 т; 2) вартість 1 тонни згідно рахунку - фактури №91894256 від 14.02.2018р. з податком на додану вартість становить: 697 392,84 грн. (без податку на додану вартість)*1,2/81,300 т =10 293,62 грн.; 3) вага вантажу у вагоні №53577482 за документами складала 42 000 кг, фактично вага становила 40 600 кг, недостача - 1 400 кг 4) вага вантажу з урахування природних втрат: 42 000 кг*2% (природні втрати) = 840 кг; 5) недостача з урахуванням природних втрат становить 1400 кг - 840 кг = 560 кг; 6) вартість недостачі 10293,62 грн. *0,560 т = 5 764,43 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок збитків (вартості недостачі вантажу у вагоні №53577482), суд дійшов висновку щодо його обґрунтованості.

Відповідно до ст.131 Статуту залізниць України претензії, що виникли з приводу перевезення вантажів, заявляються залізниці призначення вантажу.

Частиною 1 ст.127 Статуту залізниць України встановлено, що залізниця несе матеріальну відповідальність за втрату, недостачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення багажу, вантажобагажу, а також за прострочення його доставки, якщо не доведе, що втрата, недостача, псування, пошкодження, прострочення відбулися не з її вини.

Виходячи з аналізу ст.1166 Цивільного кодексу України, шкода відшкодовується за наявності складу цивільного правопорушення, а саме таких його елементів: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою та вини особи, яка заподіяла шкоду.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення, звільняє боржника від відповідальності (виключає його відповідальність).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме протиправної поведінки відповідача, що виявилась у незбереженні вантажу, що перевозився у вагоні №53577482, шкідливого результату такої поведінки (збитків) - недостачі товару на загальну суму 5 764,43 грн. та наявності причинного зв'язку між протиправної поведінкою та завданими збитками.

При цьому, відповідачем не доведено суду належними та допустимими доказами, що недостача вантажу у вагоні №53577482, сталась не з вини відповідача (відповідно до ч.2 ст.924 Цивільного кодексу України та ст.127 Статуту залізниць України) та з причин, що не залежали від нього (ст.113 Статуту залізниць України).

Таким чином, оскільки при перевезенні вантажу у вагоні №53577482, що було здійснено Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», останнім не було дотримано обов'язку зі збереження вантажу у вказаному вагоні, прийнятому до перевезення, внаслідок чого наявна недостача вантажу на загальну суму 5 764,43 грн., а відповідачем в свою чергу не доведено, що недостача вантажу у вагоні №53577482, відбулась не з вини Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 5 764,43 грн. є належним чином доказово обґрунтованими.

Щодо заперечень відповідача, викладених ним у відзиві на позов, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.130 Статуту залізниць України право на пред'явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред'явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

Суд зазначає, що рахунок-фактура №91894256 від 14.02.2018, виставлений Публічним акціонерним товариством «Авдіївський коксохімічний завод», як постачальником за договором №245/108/16Сб від 01.02.2016р., та оплачений позивачем в повному обсязі, що додатково підтверджено в листі постачальника №04-2/13/813-3087 від 24.05.2018р., в силу положень ч.3 ст.314 Господарського кодексу України, та ст.ст.114, 115 Статуту залізниць України є належним та допустимим доказом визначення вартості вантажу з урахуванням здійснення позивачем оплати вказаного рахунку у повному обсязі.

Позивачем до матеріалів справи долучені всі документи, які повинні бути надані одержувачем вантажу для підтвердження розміру заподіяних збитків.

При цьому, судом враховано, що перелік вказаних документів відповідає тим документам, які підлягають оформленню контрагентами в межах виконання договору №245/108/16Сб від 01.02.2016р. на поставку коксової продукції.

Твердження відповідача у відзиві на позов про те, що позивачем долучено до позовної заяви рахунок-фактуру та сертифікат якості на вантаж, згідно яких вага вантажу, яка зазначена у наданому позивачу рахунку на оплату коксу доменного менша, ніж отримана позивачем у вагоні №53577482 (наведена/фактична вага), спростовуються наявним в матеріалах справи документами, а саме: відповідно до залізничної накладної №48339964 від 14.02.2018р. відповідачем було прийнято до перевезення у 2-х вагонах вантаж - кокс доменний у вологому стані загальною вагою 81 300 кг. При цьому, фактичну вагу зазначеного вантажу - 81,300 т було оплачено відправником в повному обсязі згідно рахунку-фактури постачальника (вантажовідправника), що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на суму 79 776 184,44 грн.

Щодо посиланні відповідача на висновки, щодо застосування норм права, які викладені в постанові від 27.02.2018р. Верховного Суду по справі №910/13327/17, суд зазначає наступне.

Частиною 4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

У рішенні від 10.11.2005р. Великої Палати Європейського Суду з прав людини у справі «Лейла Шахін проти Туреччини» зазначається, що згідно з практикою, закон є чинним положенням, яке застосовується з урахуванням тлумачення, яке дають йому компетентні суди.

Практика країн усталеної демократії свідчить про те, що конкретний варіант тлумачення права, використаний судом, має шанс набути певної стабільності, обов'язковості. Вважається, що це випливає із принципів однакового поводження і правопевності (правової визначеності), які є проявами принципу верховенства права. Ці принципи зобов'язують державну владу дотримуватись обраної правової позиції і не відхилятися від неї доти, доки не з'являться вагомі підстави змінити її і звернутись до іншого розуміння тієї чи іншої норми. Названі принципи певною мірою знаходять підтвердження в національному законодавстві, практиці здійснення правосуддя та роз'яснювальній діяльності вищих спеціалізованих судів. Зокрема, відповідно до ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наразі, суд не приймає до уваги посилання відповідача на висновки, викладені у постанові від 27.02.2018р. Верховного Суду по справі №910/13327/17, оскільки правовідносини сторін у вказаній та розглядуваній справі не є тотожними. За висновками суду, позивачем при розгляді справи №910/3603/18 надані належні та допустимі докази, що підтверджують повну оплату Приватним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» рахунку-фактури №91894256 від 14.02.2018р. на загальну суму 79 776 184,44 грн. з податком на додану вартість, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями про оплату дійсної вартості вантажу, а при розгляді справи №910/13327/17 докази оплати позивачем рахунку-фактури постачальника були відсутні, на чому і було наголошено судом касаційної інстанції.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного суду по справі №910/13407/17.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно задоволення позовних вимог.

За таких обставин, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 5 764,43 грн. в повному обсязі.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про задоволення позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст.129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити повністю позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 5 764,43 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м.Київ, Печерський район, вулиця Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (87504, Донецька обл., місто Маріуполь, Іллічівський район, вулиця Левченка, будинок 1, ідентифікаційний код 00191129) суму збитків 5 764,43 грн., та судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з п.17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017р. №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 04.06.2018р.

Суддя М.О.Любченко