РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.05.2018Справа № 910/179/18
За позовом Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України»

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про стягнення 13 954,42 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Карпенко Ю.С. - по дов.

від відповідача: Каракоця О.Р. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 15 970,34 грн. заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна №24/12/14-ор від 24.12.2014р. в частині оплати в повному обсязі орендних платежів.

Ухвалою від 11.01.2018р. відкрито провадження по справі №910/179/18; розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

31.01.2018р. представником відповідача було подано відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог надано заперечення з огляду на те, що 19.11.2015р. ліквідатором Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» здійснено реалізацію майна банкрута, а саме будівель та споруд загальною площею 12 818,8 кв.м, які знаходяться за адресою: м.Дніпропетровськ, проспект Праці, буд.2Т. На підтвердження означених обставин відповідачем представлено до суду звіт арбітражного керуючого Реви Максима Олександровича про хід ліквідаційної процедури Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України». Одночасно, Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» заявлено про пропуск позивачем строків позовної давності для звернення з вимогами про нарахування заборгованості відповідно до рахунку №84 від 31.01.2015р. та не врахування при розрахунку пені приписів ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

У відповіді на відзив позивачем вказано, що останній у листопаді - грудні 2015р. обізнаний про продаж майна не був та належним чином виконував умови договору оренди №24/12/14-ор від 24.12.2014р.

Ухвалою від 27.02.2018р. судом постановлено здійснювати розгляд справи №910/179/18 за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі на 26.03.2018р.

26.03.2018р. судом відкладено підготовче засідання на 23.04.2018р.

23.04.2018р. судом постановлено продовжити строк підготовчого провадження на 30 календарних днів та відкласти підготовче засідання на 14.05.2018р.

23.04.2018р. до Господарського суду міста Києва надійшла заява №201 від 17.04.2018р. про уточнення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 9749,13 грн., пеню в розмірі 2158,92 грн., штраф в сумі 97,49 грн., інфляційні збитки в сумі 2988,01 грн., 3% річних в розмірі 628,02 грн.

Вказана заява за своєю правовою природою є заявою про зменшення розміру позовних вимог та була прийнята судом як така, що відповідає приписам ст.46 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на те, що у матеріалах справи достатньо документів для правильного вирішення спору, у судовому засіданні 14.05.2018р. за письмовим погодженням представників сторін, у порядку ч.6 ст.183, ст.185 Господарського процесуального кодексу України судом було закрито підготовче провадження та розглянуто справу по суті.

Представником позивача було в повному обсязі підтримано позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні.

В судовому засіданні 14.05.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується первісний та зустрічний позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

24.12.2014р. між Державним підприємством «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» (орендодавець) та Публічними акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (орендар) було укладено договір №24/12/14-ор оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно, а саме нерухоме майно - вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 24,51 кв.м, що розташоване в будівлі ПММ за адресою: м.Дніпропетровськ, пр.Праці, 2Т, оціночною вартістю 32 948 грн., що перебуває на балансі Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку ринкової вартості, підготовленим Товарною біржею «Універсал» станом на 27.06.2014р., і становить за незалежною оцінкою 32 948 грн.

Майно передається з метою використання його за цільовим призначенням (п.1.2 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р.).

Згідно п.2.1 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

За умовами п.п.3.1-3.3 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою №786 від 04.10.1995р. Кабінету міністрів України, і становить без податку на додану вартість за базовий місяць розрахунку (листопад 2014р.) 447,53 грн. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється в порядку, визначеному законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

У п.3.4 укладеного між сторонами правочину вказано, що у разі користування майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною Методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.

Пунктом 3.6 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. передбачено, що орендна плата в повному обсязі перераховується орендодавцеві щомісячно не пізніше 05 числа звітного місяця, при цьому, орендна плата за перший місяць користування об'єктом оренди перераховується орендодавцеві протягом 10 банківських днів з моменту укладення цього договору.

Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується на користь орендодавця відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості з урахуванням індексації, за кожен день прострочення, включаючи день оплати. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 1% від суми заборгованості (п.п.3.7, 3.8 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р.).

У п.п.10.1, 10.4 вказаного провину визначено, що цей договір вважається укладеним з моменту підписання орендодавцем та орендарем та діє до 08.01.2015р. У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №24/12/14-ор від 24.12.2014р як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Як свідчать матеріали справи, 24.12.2014р. Державним підприємством «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» було передано, а Публічними акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» прийнято у строкове, платне користування об'єкт оренди за договором №24/12/14-ор від 24.12.2014р., про що контрагентами складено та підписано акт приймання-передавання індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності.

На оплату орендної плати за період з грудня 2014р. по грудень 2015р. (включно) за договором №24/12/14-ор від 24.12.2014р. Державним підприємством «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» було виставлено рахунки №84 від 31.01.2015р. на суму 674,42 грн., №162 від 28.02.2018р. на суму 587,40 грн., №1177 від 30.11.2015р. на суму 7928,64 грн., №1277 від 31.12.2015р. на суму 787,21 грн.

Одночасно, як вбачається з наявного в матеріалах витягу №50605371 від 23.12.2015р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 23.12.2015р. право власності на будівлі та споруди, в тому числі, склад ПММ, розташований за адресою: м.Дніпропетровськ, пр.Праці, 2Т, було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «НОВИЙ ГОРИЗОНТ ПЛЮС» на підставі свідоцтва №7916 від 19.11.2016р., виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л.

Наразі, за твердженнями позивача, вказані вище рахунки Публічними акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» оплачено не було, внаслідок чого у орендаря утворилась заборгованість в розмірі 9749,13 грн. за період з грудня 2014р. по 22.12.2015р., що і стало підставою для нарахування пені, штрафу, 3% річних, інфляційних втрат та звернення до суду з розглядуваним позовом.

Як вказувалось судом, відповідачем проти задоволення позовних вимог надано заперечення з огляду на те, що 19.11.2015р. ліквідатором Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» здійснено реалізацію майна банкрута, а саме будівель та споруд загальною площею 12 818,8 кв.м, які знаходяться за адресою: м.Дніпропетровськ, проспект Праці, буд.2Т. На підтвердження означених обставин відповідачем представлено до суду звіт арбітражного керуючого Реви Максима Олександровича про хід ліквідаційної процедури Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України». Одночасно, Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» заявлено про пропуск позивачем строків позовної давності для звернення з вимогами про нарахування заборгованості відповідно до рахунку №84 від 31.01.2015р. та не врахування при розрахунку пені приписів ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частинами 1, 5 ст.762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Як вказувалось судом, пунктом 3.6 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. передбачено, що орендна плата в повному обсязі перераховується орендодавцеві щомісячно не пізніше 05 числа звітного місяця, при цьому, орендна плата за перший місяць користування об'єктом оренди перераховується орендодавцеві протягом 10 банківських днів з моменту укладення цього договору.

Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується на користь орендодавця відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості з урахуванням індексації, за кожен день прострочення, включаючи день оплати. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 1% від суми заборгованості (п.п.3.7, 3.8 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р.).

На оплату орендної плати за період з грудня 2014р. по грудень 2015р. (включно) за договором №24/12/14-ор від 24.12.2014р. Державним підприємством «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» було виставлено рахунки №84 від 31.01.2015р. на суму 674,42 грн., №162 від 28.02.2018р. на суму 587,40 грн., №1177 від 30.11.2015р. на суму 7928,64 грн., №1277 від 31.12.2015р. на суму 787,21 грн.

Отже, виходячи з приписів чинного законодавства України та умов укладеного між сторонами правочину, суд дійшов висновку, що строк внесення орендарем орендної плати за період з грудня 2014р. по 22.12.2015р., настав.

При цьому, судом прийнято до уваги, що при визначенні суми заборгованості відповідача з орендної плати, позивачем було враховано, що 23.12.2015р. право власності на будівлі та споруди, в тому числі, склад ПММ, розташований за адресою: м.Дніпропетровськ, пр.Праці, 2Т, було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «НОВИЙ ГОРИЗОНТ ПЛЮС» на підставі свідоцтва №7916 від 19.11.2016р., виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л.

Проте, здійснюючи перевірку наведеного позивачем розрахунку з урахуванням наявності підстав для нарахування орендної плати у грудні 2015р. лише за 22 календарні дні, судом встановлено, що Державним підприємством «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» було допущено арифметичну помилку, а загальна сума заборгованості Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» за період з грудня 2014р. по 22.12.2015р. становить 9708,89 грн.

Одночасно, як вказувалось вище, відповідачем у відзиві заявлено про пропуск позивачем строків позовної давності для звернення з вимогами про нарахування заборгованості відповідно до рахунку №84 від 31.01.2015р.

За висновками суду, вказані твердження відповідача є безпідставними з урахуванням наступного.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007р. Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Відповідно до п.4.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Як було встановлено вище, пунктом 3.6 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. передбачено, що орендна плата в повному обсязі перераховується орендодавцеві щомісячно не пізніше 05 числа звітного місяця, при цьому, орендна плата за перший місяць користування об'єктом оренди перераховується орендодавцеві протягом 10 банківських днів з моменту укладення цього договору.

Рахунок №84 від 31.01.2015р. було виставлено позивачем на оплату орендної плати за період 24 по 31 грудня 2014р. та за січень 2015р.

При цьому, суд зазначає, що виходячи з системного аналізу умов договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. полягає, що строк внесення орендних платежів не залежить від обставин виставлення орендодавцем рахунків орендарю, а є таким, що чітко визначений за взаємним погодженням контрагентів.

Тобто, відповідно до за період з 24 по 31 грудня 2014р. повинна була бути перерахована орендарем протягом 10 банківських днів з моменту укладення цього договору, а за січень 2015р. не пізніше 05 числа звітного місяця.

Одночасно, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом 27.12.2017р., що підтверджується відміткою відділення поштового зв'язку на конверті, в якому позовна заява надійшла до суду.

Отже, виходячи з умов договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. щодо строків внесення орендних платежів, суд дійшов висновку, що позивачем не було пропущено строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості з орендної плати за з 24 по 31 грудня 2014р. та за січень 2015р.

За таких обставин, виходячи з вищенаведеного у сукупності, приймаючи до уваги арифметичну помилку, допущену позивачем при розрахунку суми заборгованості, суд дійшов висновку, що позов Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в чистині стягнення основного боргу підлягає частковому задоволенню, а саме на суму 9708,89 грн.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення пені в сумі 2158,92 грн., штраф в сумі 97,49 грн., інфляційних збитків в сумі 2988,01 грн., 3% річних в розмірі 628,02 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Як вказувалось судом, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується на користь орендодавця відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості з урахуванням індексації, за кожен день прострочення, включаючи день оплати. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 1% від суми заборгованості (п.п.3.7, 3.8 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р.).

З огляду на порушення відповідачем строків внесення орендних платежів позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню в сумі 2158,92 грн. та штраф в сумі 97,49 грн.

Проте, за висновками суду, наведений позивачем розрахунок штрафних санкцій є помилковим з урахуванням наступного.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п.2.6 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 14.02.2018р. Верховного Суду по справі №917/1622/16.

Зміст укладеного між сторонами правочину та зазначення про нарахування пені включаючи дату оплати, за висновками суду, не свідчить про наявність у сторін волі щодо погодження відмінного, ніж визначено ст.232 Господарського кодексу України, строку нарахування неустойки. При цьому, судом враховано, що нормою ст.252 Цивільного кодексу України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Умовами договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. передбаченим чинним цивільним законодавством України способом іншого строку нарахування неустойки не визначено.

Тобто, враховуючи, що на підставі узгоджених сторонами умов договору не можливо дійти однозначного висновку про наявність у сторін взаємного волевиявлення на зміну передбаченого ст.232 Господарського кодексу України строку нарахування пені, суд вважає за необхідне обмежити період нарахування неустойки шістьма місяцями.

Таким чином, нарахування позивачем пені за порушення строків сплати орендних платежів за період більший, ніж за 6 місяців, суперечить діючому законодавству.

Здійснивши власний перерахунок, виходячи зі строків внесення орендної плати, визначених умовами спірного договору, приймаючи до уваги приписи ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача пені в сумі 589,03 грн.

Одночасно, враховуючи висновки суду щодо часткового задоволення вимог про стягнення основного боргу, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення штрафу, який розраховується в розмірі 1% від суми боргу, також підлягають частковому задоволенню, а саме на суму 97,08 грн.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушення строків внесення плати за послуги у межах договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. позивачем було нараховано та заявлено до стягнення інфляційні збитки в сумі 2988,01 грн. та 3% річних в розмірі 628,02 грн.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку 3% річних судом встановлено, що обґрунтованим є стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 571,41 грн.

Одночасно, здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, навіть з урахуванням невірно визначеної суми основного боргу, арифметично розрахована позивачем сума інфляційних втрат в межах заявленого періоду є вірною, а вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення означеної статті повністю узгоджуються з приписами ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.NE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб п продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, з огляду на все вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позову Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк».

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м.Київ, вул.Грушевського, будинок 1Д, ) на користь Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» (52052, Дніпропетровська обл., Дніпровський район, селище Горького, вул.Наукова, будинок 8, ) основний борг в сумі 9708,89 грн., пеню в розмірі 589,03 грн., штраф в сумі 97,08 грн., 3% річних в розмірі 571,41 грн., інфляційні втрати в розмірі 2988,01 грн. та судовий збір в сумі 1429,25 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 24.05.2018р.

Суддя Спичак О.М.