ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 922/3065/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т.Б. - головуючого, Пількова К.М., Чумака Ю.Я.,

секретар судового засідання - Підгірська Г.О.,

за участю представників:

позивача - не з'явилися,

відповідача - Пелих Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Харківський автогенний завод"

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 11.01.2018 (судді: Бородіна Л.І., Здоровко Л.М., Лакіза В.В.) і рішення Господарського суду Харківської області від 14.11.2017 (судді: Суярко Т.Д., Прохоров С.А., Шатерніков М.І.) у справі

за позовом Харківської міської ради

до Приватного акціонерного товариства "Харківський автогенний завод"

про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року Харківська міська рада звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Харківський автогенний завод" (далі - ПрАТ "Харківський автогенний завод") про зобов'язання відповідача протягом трьох місяців із моменту вступу в законну силу рішення суду забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1034 га по вул. Автогенна, 10 у м. Харкові та зареєструвати зазначену земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, посилаючись на невиконання відповідачем рішення органу місцевого самоврядування, зокрема стосовно забезпечення виготовлення та подання на затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою приведення розміру орендної плати у відповідність до вимог чинного законодавства.

ПрАТ "Харківський автогенний завод" у відзиві на позовну заяву, заперечуючи проти її задоволення, наголосило що між сторонами було укладено договір тимчасового спільного користування земельною ділянкою згідно з положеннями Земельного кодексу України у відповідній редакції та Закону України "Про плату за землі", який не є ідентичним договору оренди землі.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 14.11.2017, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 11.01.2018, позовні вимоги задоволено, зобов'язано ПрАТ "Харківський автогенний завод" протягом трьох місяців із моменту вступу в законну силу рішення суду забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1034 га по вул. Автогенна, 10 у м. Харкові та вчинити дії щодо реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Суди дійшли висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, зазначивши, зокрема, що статус відповідача як землекористувача земельної ділянки, переданої у користування на підставі договору на право тимчасового користування землею від 25.12.2001 не звільняє його від обов'язку виконати рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 № 1269/13, яким затверджено Порядок впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013 (далі - Порядок).

Не погоджуючись із судовими рішеннями, ПрАТ "Харківський автогенний завод" у касаційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 14.11.2017, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 11.01.2018 і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, наголошуючи, що суди, посилаючись на положення Порядку не взяли до уваги, що згідно з розділом 4 цього Порядку не передбачено виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі платниками земельного податку. Тобто, як зазначає скаржник, цим Порядком не передбачено, що платники земельного податку, який сплачують тимчасові користувачі земельної ділянки, зобов'язані забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та зареєструвати цю земельну ділянку і якщо позивач вважає, що розмір земельного податку, який сплачується відповідачем не відповідає чинному законодавству, він має право згідно з Порядком звернутися до Управління Держземагентства у м. Харкові для отримання витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, або звернутися до суду про зобов'язання відповідача отримати такий витяг. Натомість будь-яких листів щодо невідповідності розміру сплаченого земельного податку чинному законодавству відповідачем не отримувалося.

Скаржник також наголошує, що згідно з частиною 2 статті 26 Закону України "Про землеустрій" він не може виступати розробником чи замовником технічної документації із землеустрою, а відповідно до частини 2 статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" не може виконати вимогу щодо проведення державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, оскільки такий обов'язок покладено на державного кадастрового реєстратора.

На думку ПрАТ "Харківський автогенний завод", суди не взяли до уваги, що жодна норма чинного законодавства не містить припису про покладення на тимчасового землекористувача обов'язку із виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі.

Крім того, як вважає скаржник, суди залишили поза увагою відмінність понять "оренда земельної ділянки" та "тимчасове користування земельною ділянкою", на той час як правовідносини між сторонами виникли саме із договору на право тимчасового користування землею, за умовами якого землекористувач сплачує земельний податок, а норми щодо оренди землі на спірні правовідносини не поширюється.

Харківська міська рада у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити в її задоволенні, а судові рішення у справі залишити без змін, наголошуючи на безпідставності доводів скаржника і правомірності висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як убачається із матеріалів справи та установлено судами, 03.07.2013 Харківською міською радою прийнято рішення № 1209/13, яким затверджено "Технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013" і встановлено базову вартість 1 м2 земель міста Харкова у сумі 291,18 грн.

Рішенням Харківської міської ради від 25.09.2013 № 1269/13 затверджено Порядок, за змістом якого плата за землю на підставі даних "Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013" вводиться у дію з 01.01.2014. Зміни до договорів оренди землі, пов'язані зі зміною розміру орендної плати, оформлюються додатковою угодою до договору оренди землі згідно з Порядком оформлення договорів оренди землі у місті Харкові.

Відповідно до пункту 4 цього рішення зобов'язано орендарів земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні на підставі договорів оренди, укладених протягом 1994 -1998 років і 1999 - 2003 років, та які було передано у користування без проведення державної реєстрації цих земельних ділянок з метою реалізації Харківською міською радою як орендодавцем можливості отримати витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку окремих земельних ділянок для визначення обґрунтованого розміру орендної плати за ці земельні ділянки, зважаючи на те, що об'єктом оцінки є земельні ділянки із визначеною площею, межами, місцем розташування, зареєстровані у Державному земельному кадастрі:

- укласти із розробниками документації із землеустрою договори на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) стосовно земельних ділянок, переданих їм у користування без проведення державної реєстрації таких земельних ділянок (без присвоєння їм кадастрового номера);

- забезпечити складання та прийняття технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у строк, що не перевищує 2 календарних місяців з дня набрання чинності цим рішенням;

- не пізніше 31.12.2013 вчинити дії, спрямовані на подання складеної (розробленої) технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до Управління Держземагентства у м. Харкові для здійснення Державним кадастровим реєстратором державної реєстрації (із присвоєнням кадастрового номера) земельних ділянок, переданих у користування без проведення їх державної реєстрації (в тому числі, у разі, коли відомості про земельні ділянки, право користування на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель);

- повідомити Департамент земельних відносин Харківської міської ради про здійснення державної реєстрації відповідної земельної ділянки із зазначенням присвоєного кадастрового номера та долученням копії витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який було видано на підтвердження державної реєстрації земельної ділянки.

Згідно з пунктом 5 рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 № 1269/13 Департамент земельних відносин Харківської міської ради зобов'язано попередити всіх землекористувачів (орендарів) земельних ділянок, реєстрацію яких у Державному земельному кадастрі не здійснено, про необхідність приведення розміру плати за землю у відповідність до вимог чинного законодавства.

Судами установлено, що у листі-попередженням від 08.10.2013 № 1980/0/225-13, який отримано відповідачем 14.10.2013, Департамент земельних відносин повідомив ПрАТ "Харківський автогенний завод" про таке: у строк до 01.12.2013 необхідно забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); у строк не пізніше 31.12.2013 слід подати складену (розроблену) технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до Управління Держземагенства у м. Харкові для здійснення реєстрації земельної ділянки із присвоєнням кадастрового номера; у строк до 01.01.2014 необхідно повідомити Департамент земельних відносин Харківської міської ради про здійснення державної реєстрації земельної ділянки та надати копію витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку на підтвердження державної реєстрації цієї земельної ділянки; у строк до 01.02.2014 слід привести розмір плати за землю у відповідність до вимог чинного законодавства.

ПрАТ "Харківський автогенний завод" зазначених вимог не виконало, що стало підставою для звернення Харківської міської ради із відповідним позовом про зобов'язання відповідача протягом трьох місяців із моменту вступу в законну силу рішення суду забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1034 га по вул. Автогенна, 10 у м. Харкові та зареєструвати зазначену земельну ділянку в Державному земельному кадастрі.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, наведена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Згідно з частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

За змістом процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу. Тобто учасники справи - це суб'єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов'язання (боржник).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017, яка діяла під час розгляду справи судами попередніх інстанцій) встановлено форму і зміст позовної заяви, яка повинна містити, у тому числі, зміст позовних вимог, виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися.

З урахуванням наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги про зобов'язання ПрАТ "Харківський автогенний завод" протягом трьох місяців із моменту вступу в законну силу рішення суду забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1034 га по вул. Автогенна, 10 у м. Харкові та зареєструвати земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, дійшли висновку, що оскільки відповідач не надав доказів на підтвердження оскарження рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 № 1269/13 у встановленому законом порядку та визнання його незаконним і скасованим, зазначене рішення є обов'язковим для виконання землекористувачами земельних ділянок, які отримали у користування земельні ділянки на підставі договорів, укладених протягом 1994 - 1998 років та 1999 - 2003 років, а отже позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими.

Проте, як убачається з матеріалів справи та установлено судами попередніх інстанцій, 25.12.2001 між Виконавчим комітетом Харківської міської ради і Відкритим акціонерним товариством "Харківський автогенний завод" (землекористувачем) укладено договір на право тимчасового користування землею № 2740, згідно з пунктом 1.1 якого Виконавчий комітет Харківської міської ради на підставі рішення від 24.12.2001 № 2612 передає, а землекористувач приймає у спільне тимчасове користування земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Харків, вул. Автогенна, 10, площею 0,1034 га згідно з планом землекористування.

Відповідно до пункту 1.2 договору земельна ділянка надається у спільне користування строком до 31.12.2024 для спільного проїзду.

За змістом пункту 2.1 договору плата за землю вноситься землекористувачем щомісячно у виді земельного податку в сумі 91,33 грн до 31.12.2001, а з 01.01.2002 - 134,30 грн не пізніше п'ятнадцятого числа наступного місяця

Сторонами у розділі "Особливі умови" договору встановлено, що при зміні ставки земельного податку в законодавчому порядку юридичні особи самостійно індексують розмір земельного податку, зазначений у пункті 2.1 цього договору, за формою, встановленою Головною державною податковою інспекцією.

Договір на право тимчасового користування землею Виконавчим комітетом Харківської міської ради зареєстровано у книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 28.12.2001 за № 2740.

На час укладення спірного договору від 25.12.2001 суспільні відносини щодо тимчасового користування землею регулювалися Земельним кодексом України (у редакції, яка була чинною з 15.05.1992 по 31.12.2001), Законом України "Про оренду землі" від 06.10.1998, Законом України "Про плату за землю" від 03.07.1992.

Отже, на момент укладення договору від 24.12.2001 чинним законодавством було передбачено можливість укладення як договору про право тимчасового користування землею, так і договору оренди як особливого виду договору користування землею. Зазначені два види договорів хоча і регулювали тотожні відносини у сфері землекористування, але мали суттєві відмінності.

Право довгострокового тимчасового користування землею та право довгострокового тимчасового користування землею на умовах оренди становили різні види договорів, на підставі яких громадяни та юридичні особи отримували різні за змістом види прав на земельні ділянки.

При цьому Конституційний Суд України в Рішенні у справі про постійне користування земельними ділянками від 22.09.2005 № 5-рп/2005 зазначив, що чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, у Земельному кодексі України не здійснено. Наведене свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалася як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з непереоформленням правового титулу (пункт 5.3 мотивувальної частини Рішення).

25.10.2001 прийнято та введено у дію з 01.01.2002 чинний Земельний кодекс України, а Земельний кодекс України у редакції від 13.03.1992 втратив чинність. На відміну від попереднього, чинний Земельний кодекс України не передбачає можливості набуття та здійснення такого права на землю як право тимчасового довгострокового користування землею, а містить положення про набуття та здійснення права оренди землі.

Водночас пунктом 7 розділу Х "Перехідні положення" чинного Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Отже, оскільки договір на право тимчасового користування землею № 2740 було укладено 25.12.2001 строком на 24 роки, то на час введення у дію чинного Земельного кодексу України він не втратив чинності, у зв'язку з чим відповідач (який є правонаступником землекористувача за договором) зберіг право тимчасового довгострокового користування землею, що виникло на підставі укладеного із Виконавчим комітетом Харківської міської ради договору (постанова Верховного Суду України від 15.03.2017 у справі № 910/26993/15).

Крім того, з 01.01.2011 набрав чинності Податковий кодекс України і втратив чинність Закон України "Про плату за землю".

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Згідно з підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Відповідно до положень статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Отже, норми статті 288 Податкового кодексу України підлягають застосуванню до земельних правовідносин, заснованих на договорі оренди.

Оскільки договір на право тимчасового користування землею № 2740 було укладено 25.12.2001, тобто після прийняття і введення у дію Закону України "Про оренду землі", є всі підстави вважати, що цей договір не є різновидом договору оренди землі і до нього не можуть застосовуватися як положення Закону України "Про оренду землі", так і положення статті 288 Податкового кодексу України (постанова Верховного Суду України від 15.03.2017 у справі № 910/26993/15).

Проте суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, обмежилися лише посиланням на обов'язковість виконання рішення органу місцевого самоврядування щодо зобов'язання, зокрема, відповідача як землекористувача земельної ділянки здійснити відповідні заходи з оформлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), не з'ясували дійсних правовідносин, що склалися між сторонами, а отже не розглянули спір, зважаючи на його предмет і підстави.

За змістом частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Разом з цим, суди не з'ясували питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права, оскільки за змістом частин 1, 2 статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Однак суди залишили поза увагою з'ясування механізму виконання судового рішення про зобов'язання особи протягом визначеного строку вчинити певні дії.

За змістом частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин висновки судів про наявність правових підстав для задоволення позову є передчасними і такими, що зроблені без дослідження всіх зібраних у справі доказів, а отже судові рішення у справі підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду слід урахувати наведене, оцінити правомірність вимог прокурора та надати оцінку всім доводам учасників справи із належним обґрунтуванням прийняття або неприйняття відповідних доводів та доказів, а відтак і встановити обставини щодо наявності або, навпаки, відсутності підстав для задоволення позову.

Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 2 частини 1 статті 308, статтями 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Харківський автогенний завод" задовольнити частково.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 11.01.2018 і рішення Господарського суду Харківської області від 14.11.2017 у справі № 922/3065/17 скасувати, справу передати на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Дроботова

Судді К.М. Пільков

Ю.Я. Чумак