РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.05.2018Справа №910/533/18

Господарський суд міста Києва у складі: судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Жук В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Вест Фармінг"

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_4

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_5

про визнання недійсним правочину з відчуження частки у статутному капіталі, -

Представники учасників справи:

від позивача: ОСОБА_6, довіреність б/н від 17.01.18;

від відповідача: не з'явилися;

від третьої особи 1: Кравчук Д.В., довіреність б/н від 18.01.18;

від третьої особи 2: не з'явилися;

від третьої особи 3: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 (відповідач) про визнання недійсним правочину з відчуження частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Фармінг" (далі - Товариство).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що правочин з відчуження частки у статутному капіталі Товариства, оформлений заявою від 09.11.2015 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесниченко М.О. і зареєстрований в реєстрі за №1921, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки частка в статутному капіталі Товариства була відчужена до її повної сплати відповідачем.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах, а відтак дана справа підпадає під юрисдикцію господарських судів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2018 відкрито провадження у справі №910/533/18, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Вест Фармінг" та призначено підготовче засідання.

16.02.2018, через відділ діловодства суду, третя особа подала пояснення по справі, в яких зазначила, що вважає, викладені в позовній заяві доводи, обґрунтованими і покладається на суд у вирішені питання про задоволення позову.

16.02.2018 відповідач, через відділ діловодства суду, подав заяву про визнання позову, в якій вказав, що правочин укладався всупереч вимогам закону, тому позов визнає в повному обсязі та з метою якнайшвидшого приведення правовідносин сторін в попередній стан просить ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2018, враховуючи, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на час розгляду даної справи в суді учасниками Товариства, окрім позивача з розміром внеску до статутного фонду 500 000,00 грн., є ОСОБА_4 з розміром внеску до статутного фонду 250 000,00 грн. та ОСОБА_5 з розміром внеску до статутного фонду 250 000,00 грн., залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5; підготовче засідання відкладено.

У судовому засіданні 20.03.2018, враховуючи те, що вирішення та розгляд справи по суті здійснюється на підставі зібраних під час підготовчого провадження доказів і обмежує учасників справи в поданні будь-яких доказів чи заявлення клопотань на стадії судового розгляду справи по суті, з метою належної підготовки справи для розгляду справи по суті та дотримання основних принципів господарського судочинства, визначених в ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, судом у відповідності до ч. 3 ст. 177 ГПК України продовжено підготовче провадження на тридцять днів, про що постановлена ухвала, яка у відповідності до ч.3 ст. 233 ГПК України занесена до протоколу судового засідання та відкладено підготовче засідання.

20.04.2018, через відділ діловодства суду, представник позивача подав додаткові пояснення по справі, в яких зазначив про необізнаність ОСОБА_1 станом на дату відступлення частки на її користь про невиконання відповідачем обов'язку з формування статутного капіталу.

У судовому засіданні 24.04.2018, судом на підставі ч. 4 ст. 191 ГПК України постановлено ухвалу, яка у відповідності до ч.3 ст. 233 ГПК України занесена до протоколу судового засідання, про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову.

Так, частинами 1, 4 статті 191 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як вбачається з матеріалів справи, на даний час учасниками товариства є не лише ОСОБА_1, якій відповідач відчужив 100% своєї частки, а й інші особи, у зв'язку з чим суд прийшов до висновку, що визнання відповідачем позову порушує права та інтереси інших осіб, а відтак не може бути прийняте судом.

Також у судовому засіданні 24.04.2018, враховуючи, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, судом поставлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 27.04.2018.

27.04.2018, у відповідності до ч. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні було оголошено перерву до 18.05.2018.

В судовому засіданні 18.05.2018 представник позивача та третьої особи-1 підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, втім 23.04.2018 подав заяву про розгляд даної справи без його участі.

Треті особи 2 та 3 також в судове засідання не з'явилися, незважаючи на те, що про час, місце та дату розгляду справи були повідомлені належним чином у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відтак, враховуючи, що відповідач подав заяву про розгляд справи без його участі, а треті особи 2,3 були належним чином повідомлені про судове засідання для розгляду справи по суті і не повідомили суду про причини неявки, суд на місці постановив розгляд справи по суті проводити за їх відсутності.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 18.05.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи-1, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.10.2015 було зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю "Вест Фармінг" (ідентифікаційний код 40063911), як юридичну особу, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вчинено запис №0022956. Товариство з обмеженою відповідальністю "Вест Фармінг" створене на підставі модельного статуту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.11.2011 № 1182.

Єдиним засновником та учасником новоствореного товариства виступив відповідач гр. ОСОБА_2, що підтверджується протоколом № 1 загальних зборів учасників від 07.10.2015.

03.11.2015 рішенням загальних зборів учасників Товариства, оформленим протоколом №2, вирішено звільнити з 03.11.2015 директора ТОВ "Вест Фармінг" ОСОБА_2 та прийняти з 04.11.2015 на посаду директора Товариства ОСОБА_1.

На виконання вказаного рішення загальних зборів, був виданий наказ № 2-к від 03.11.2015 про призначення директором ТОВ "Вест Фармінг" ОСОБА_1 з 04.11.2015.

09.11.2015 відповідач вчинив правочин, яким передав (відчужив) на користь позивача частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Фармінг" в розмірі 100%, що складала 1 000 000,00 грн., оформивши його заявою. При цьому, у заяві відповідач повідомив, що матеріальних та інших претензій, передбачених чинним законодавством України, до ТОВ "Вест Фармінг" та до ОСОБА_1 він не має та в подальшому мати не буде.

Заява від 09.11.2015 посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесниченко М.О. та зареєстрована в реєстрі за №1921.

На підставі вказаної заяви, позивач набув прав учасника Товариства, про що були внесені відповідні зміни до Державного реєстру.

При цьому, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на даний час учасниками Товариства є ОСОБА_1 з розміром внеску до статутного фонду 500 000,00 грн., ОСОБА_4 з розміром внеску до статутного фонду 250 000,00 грн. та ОСОБА_5 з розміром внеску до статутного фонду 250 000,00 грн.

Позивач, посилаючись на те, що на момент вчинення зазначеного правочину, статутний капітал Товариства не був сформований, що є порушенням вимог ст. 147 ЦК України, ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» та породжує для позивача значні майнові зобов'язання і створює ризики нестабільності статусу юридичної особи та корпоративних прав позивача, звернувся до суду з позовом про визнання правочину з відчуження корпоративних прав недійсним.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (за приписами ст.16 Цивільного кодексу України).

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

При цьому, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Отже, при вирішенні даного спору господарський суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Відтак, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджує за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки суд, приймаючи рішення, встановлює чи мають місце факти порушення чи оспорення суб'єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

При цьому, згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позаяк, під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, які б підтверджували порушення його прав вчиненим правочином з відчуження частки в розмірі 100% корпоративних прав товариства на користь позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.11.2015 відповідач вчинив правочин, яким безоплатно, оскільки зворотного суду не доведено, передав (відчужив) частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Фармінг" в розмірі 100%, що складала 1 000 000,00 грн., на користь ОСОБА_1 Вказана особа, на час вчинення правочину, була директором даного підприємства, а відтак була обізнана про фінансовий стан товариства і відповідно, приймаючи у свою власність відповідну частку у статутному капіталі товариства, усвідомлювала значення своїх дій і відповідні наслідки.

При цьому, жодних беззаперечних доказів того, що ОСОБА_1 не була обізнана щодо фінансового стану товариства, в тому числі і відсутність сформованого статутного капіталу на дату вчинення спірного правочину, враховуючи, що вона була директором товариства, а відповідно мала можливість з'ясувати інформацію про реальний фінансовий стан, суду не надано.

До того ж, позивач не був позбавлений можливості не приймати у свою власність частку в статутному капіталі Товариства, не сформованого на дату прийняття, розуміючи наслідки таких дій. Втім, ОСОБА_1 на підставі оспорюваного правочину не лише прийняла у свою власність відповідну частку, набула прав учасника Товариства, про що внесені відповідні зміни до Державного реєстру, а й в подальшому вчинила дії по розпорядженню цією часткою на користь третіх осіб.

Отже, позивач добровільно прийняв на себе всі обов'язки, які покладаються відповідно до вимог чинного законодавства та умов Статуту на учасників, в тому числі і по формуванню статутного капіталу, що спростовує доводи позивача про порушення його прав вчиненням оспорюваного правочину.

Разом з цим, за змістом положень ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Крім цього, судом враховано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Тобто, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відчуження частки у статутному капіталі (корпоративних прав) є виключним волевиявленням відповідача, а прийняття цієї частки позивачем є волевиявленням останнього, що узгоджується з вимогами ст.ст. 6, 627 ЦК України та свідчить про відсутність порушень приписів ст. 203 ЦК України щодо загальних вимог укладення правочинів.

За таких обставин, оскільки позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами порушення його прав, укладенням спірного правочину, суд, за результатом оцінки поданих доказів, досліджених в судовому засіданні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в порядку ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину з відчуження частки у статутному капіталі відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з п.17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення складено 29.05.2018.

Суддя Т.В. Васильченко