ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2018р. Справа №914/527/18

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді одноособово ОСОБА_1, здійснивши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін та без проведення судового засідання розгляд справи:

за позовом:

товариства з обмеженою відповідальністю "Амарі Україна",

до відповідача:

товариства з обмеженою відповідальністю "Яблуневий дар",

предмет спору:

стягнення 20'826,08 грн.,

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов товариства з обмеженою відповідальністю "Амарі Україна" до товариства з обмеженою відповідальністю "Яблуневий дар" про стягнення 20'826,08 грн. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.03.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Рішення ухвалено за наслідками дослідження поданими сторонами позову, відзиву на позов, заперечення. Жодних клопотань від сторін до моменту ухвалення рішення не надходило.

Аргументи сторін.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач у порушення умов Договору №АЛ-0000050 від 26.01.2016 не виконав свого обовязку з повної оплати отриманого товару, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 13'816,78 грн. Крім того, за неналежне виконання грошових зобовязань відповідачу нараховано 3'734,47 грн. пені, 613,88 грн. 3% річних, 2'660,95 грн. інфляційних втрат. Позивач подав разом з позовною заявою попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які він планує понести у зв'язку з розглядом справи у сумі 14'400,00 грн. (витрати на професійну правничу допомогу).

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд застосувати до вимог позивача про стягнення пені позовну давність, а також відмовити в задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу у зв'язку з їх необґрунтованістю. Відповідач звертає увагу на норму частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, за якою нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором. Окрім того, відповідач звернув увагу суду на неправильність визначення позивачем строку існування заборгованості, адже останнім днем строку виплати боргу був 24.10.2016.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначає про те, що сторони обумовили в договорі нарахування пені за весь час прострочення, тому до стягнення підлягає пеня, нарахована з 14.03.2017 по 14.03.2018, в межах однорічної позовної давності. Позивач зазначає, що певні неточності в розрахунку 3% річних в частині визначення періодів прострочення не впливають на правильність визначення розміру 3% річних, що підлягають до стягнення. Окрім того, позивач надав суду докази надання правової допомоги, які обґрунтовують витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9'600,00 грн.

Відповідач, у свою чергу, подав заперечення на відповідь позивача, у якому вказує на відсутність в Договорі №АЛ-0000050 від 26.01.2016 положень, які передбачають нарахування пені за весь час прострочення.

Обставини справи.

26 січня 2016 року між сторонами у справі укладено Договір №АЛ-0000050 (надалі Договір) (а.с. 10-11). За умовами пунктів 1.1 та 2.3 цього договору продавець (позивач у справі) зобовязується продати, відвантажити та завантажити, а покупець (відповідач у справі) приймає на себе зобов'язання прийняти і здійснити оплату за товар на умовах, викладених у цьому договорі. Товар поставляється на умовах FCA, шляхом самовивозу перевізником, якого зазначено покупцем зі складу продавця.

На виконання своїх зобовязань 10.10.2016 позивач поставив, а відповідач прийняв товару на суму 47'196,00 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями: рахунку на оплату №АЛ-00001501 від 04.10.2016 на суму 47'196,00 грн. (а.с. 12), видаткової накладної №АЛ-00001077 від 10.10.2016 на суму 47'196,00 грн. (а.с. 13), довіреності №1515 від 07.07.2016 на отримання товару (а.с. 14).

Відповідач кореспондуючий обовязок з оплати виконав частково, в загальному розмірі 32'196,00 грн., про що представлено такі копії банківських виписок: за 05.10.2016 на суму 15'196,00 грн. (а.с. 15); за 25.10.2016 на суму 17'000,00 грн. (а.с. 16).

Крім того, відповідач звертався до позивача з листом від 30.11.2017 №774, яким просив певні переплати зарахувати в рахунок погашення боргу за рахунком №АЛ-00001501 від 04.10.2016 в сумі 1'183,22 грн. (а.с. 17). Позивач узяв до уваги цей лист, врахував таку проплату, а тому суд робить висновок, що відповідачем здійснено оплату за зобов'язаннями, які виникли з Договору, в загальній сумі 33'379,22 грн. Зазначена обставина не заперечується жодною зі сторін.

21 лютого 2018 року позивач надіслав відповідачу претензію (вих. №96 від 16.02.2018) з вимогою погасити наявну заборгованість у розмірі 13'816,78 грн. (а.с. 19-20), що підтверджується долученими до матеріалів справи поштовою квитанцією (а.с. 21) з описом вкладення (а.с. 21).

Матеріали справи не містять доказів надання відповідачем відповіді на цю претензію. Відповідачем не представлено суду доказів оплати боргу, не надано суду інших доказів, які б мали значення для правильного вирішення спору.

При ухваленні рішення суд виходив з наступного.

Між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини з поставки товару на підставі укладеного Договору в силу статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення передбачено частиною першою пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України: субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частинами першою та другою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до пункту 3.3 Договору покупець зобов'язаний оплатити продавцю 100% вартості продукції протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару перевізником.

Як установлено судом, позивач поставив, а відповідач прийняв товару на загальну суму 47'196,00 грн. Кореспондуючий обовязок з оплати відповідач виконав частково, в розмірі 33'379,22 грн. Відтак, позовні вимоги позивача про стягнення 13'816,78 грн. основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до пункту 6.2 Договору за прострочення термінів оплати покупець сплачує продавцю пеню в розмірі 0,05% від вартості товару, за кожен день прострочення. Позивач управі нараховувати пеню за порушення відповідачем строків виконання грошового зобов'язання, проте таке нарахування повинно відповідати встановленим правилам. Так, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Умовами Договору сторони не погодили інший період нарахування пені. Твердження позивача, що сторони погодили нарахування пені за весь період прострочення, у зв'язку із зазначенням у пункті 6.2 Договору положення про нарахування пені за кожен день прострочення, є помилковими. Зокрема, відповідно до пункту 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Таким чином, нарахування пені в цьому випадку припиняється через шість місяців.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум пені, суд дійшов висновку про наявність деяких помилок у розрахунку позивача. При цьому суд брав до уваги положення статті 253 Цивільного кодексу України, відповідно до яких перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Зокрема, оскільки позивач передав товар 10.10.2016, то прострочення існує не з 23.10.2016, а з 25.10.2016. З огляду на зазначене нарахування пені за 24.10.2018 є безпідставним.

Розрахунок суми пені

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір пені за кожний день простроченняСума пені за період прострочення
15000.0026.10.2016 - 26.04.20171830.05 %1372.50
Таким чином, загальний розмір нарахованої пені за вказаний період становить 1'372,50 грн.

Відповідач заявив про застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення пені.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України встановлює, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Оскільки пеня повинна нараховуватись з 26.10.2016 по 26.04.2017 (шість місяців), а позов подано до суду 15.03.2018, позовна давність за вимогами про стягнення пені в період з 15.03.2017 по 26.04.2017 ще не закінчилась.

Розрахунок суми пені

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір пені за кожний день простроченняСума пені за період прострочення
15000.0015.03.2017 - 26.04.2017430.05 %322.50
Таким чином, до стягнення підлягає 332,50 грн. пені.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок 3% процентів річних

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
15000.0026.10.2016 - 29.11.20174003 %492.92
13816.7801.12.2017 - 14.03.20181043 %118.11
Таким чином, до стягнення підлягає 611,03 грн. 3% річних.

Розрахунок інфляційного збільшення суми боргу

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІ
26.10.2016 - 29.11.201715000.001.1562340.03
01.12.2016 - 14.03.201813816.781.1752412.39
Таким чином, до стягнення підлягає 2'660,95 грн. інфляційних втрат, в межах заявлених позивачем вимог.

Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення частково, в сумі 13'816,78 грн. основного боргу, 322,50 грн. пені, 611,03 грн. 3% річних, 2'660,95 грн. інфляційних втрат.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позивних вимог. Відтак з відповідача підлягає до стягнення 1'473,03 грн. відшкодування витрат на оплату судового збору.

Щодо заявлених позивачем до стягнення 9'600,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає наступне.

Положення частин 1-3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлюють, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заявив про неспівмірність заявлених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14'400,00 грн. обсягу наданих послуг. Хоч позивачем і зменшено такі витрати до 9'600,00 грн. суд вважає за доцільне проаналізувати такий розмір витрат на предмет їх співмірності.

Частинами 4 та 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивач надав суду копію договору №0902 від 09.02.2018 про надання правової допомоги (а.с. 34-36), звіт згідно з договором про надання правничої допомоги від 14.03.2018 (а.с. 37), акт №15032018 від 15.03.2018 про надання послуг за договором №0902 від 09.02.2018 (а.с. 38), рахунок-фактуру №16042018 від 16.04.2018 на загальну суму 9'600,00 грн. (а.с. 39) та платіжне доручення №6275 від 16.04.2018 на суму 9'600,00 грн. (а.с. 40).

Відповідно до пункту 3.1 Договору про надання правової допомоги винагорода адвокатського бюро (гонорар) за годину роботи становить 800,00 грн. Зі змісту звіту від 14.03.2018 вбачається, що на підставі договору про надання правової допомоги було надано наступні послуги: аналіз наданих документів, якими підтверджується існування заборгованості відповідача, розроблення правової позиції у справі; складання позовної заяви та підготовка позовних матеріалів, які додаються до позовної заяви. На виконання вищевказаних дій було витрачено 12 годин.

Аналізуючи критерії співмірності витрат на оплату послуг адвоката, передбачені частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає наступне. Справа, що розглядається, є малозначною в розумінні статті 12 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим провадження у справі здійснювалось в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань. Для виконання послуг на професійну правничу допомогу, адвокат проаналізував договір поставки, одну видаткову накладну, рахунок на оплату, довіреність на отримання товару, 2 банківські виписки на оплату відповідачем боргу, лист про зарахування переплати. З огляду на це суд робить висновок про незначну складність цієї справи, а тому часові витрати у 12 годин є явно перебільшеними.

Слід зазначити, що загальний обсяг справи станом на час ухвалення рішення становить 57 аркушів (враховуючи конверти, фіскальні чеки, описи вкладення поштових відправлень, документи, надані відповідачем тощо), з них документів, підготовлених адвокатом (позовна заява, відповідь на відзив, клопотання) 8 аркушів (12 сторінок). Ціна позову становить 20'826,08 грн. Таким чином, вартість послуг адвоката становить 46,1% від заявленої ціни позову, що суд вважає не співмірним. В цьому контексті, суд наголошує, що сторони не повідомляли суд про виняткове значення справи для сторін, вплив вирішення справи на репутацію однієї із сторін або наявність публічного інтересу до справи.

Зважаючи на вищезазначене, суд вважає за необхідне зменшити заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 5'000,00 грн., що становитиме 24,1% ціни позову.

Відповідно до частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, до стягнення підлягає 4'180,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 13, 73, 74, 81, 126, 129, 238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Яблуневий дар" (адреса: 81500, Городоцький район, місто Городок, вулиця Львівська, 274А; ідентифікаційний код 32475074) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Амарі Україна" (адреса: 03083, місто Київ, вулиця Пирогівський шлях, 34; ідентифікаційний код 35138752) 13'816 (тринадцять тисяч вісімсот шістнадцять) грн. 78 коп. основного боргу, 332 (триста тридцять дві) грн. 50 коп. пені, 611 (шістсот одинадцять) грн. 03 коп. три проценти річних, 2'660 (дві тисячі шістсот шістдесят) грн. 95 коп. інфляційних втрат, 4'180 (чотири тисячі сто вісімдесят) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу та 1'473 (одна тисяча чотириста сімдесят три) грн. 03 коп. відшкодування витрат на оплату судового збору.

3. В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Рим Т.Я.