ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2018 р. Справа № 909/62/18

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Дубник О.П.

суддів Скрипчук О.С.

ОСОБА_1

при секретарі Мокрій А.В.

розглянув апеляційну скаргу Приватного підприємства (далі ПП) "Роса-ІФ" б/н від 13.03.2018 (вх. № 01-05/905/18 від 19.03.2018)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.02.2018 (суддя Фанда О.М., повний текст складено 23.02.2018)

у справі № 909/62/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) "Пері Україна", м. Бровари, Київська область,

до відповідача: ПП "Роса-ІФ", м. Івано-Франківськ

про стягнення неустойки в розмірі 304 941,00 грн. за період з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року за користування обладнанням за час прострочення виконання обов'язку з повернення позивачу обладнання після припинення договору

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача: ОСОБА_3 адвокат (довіреність в матеріалах справи).

Відводів суддям та секретарю судового засідання в порядку ст.ст. 35, 36, 37 ГПК України не заявлялось.

У судовому засіданні 17.05.2018р. здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно ст. 222 ГПК України.

Підстави відкладення розгляду справи викладено в відповідній ухвалі суду.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 20.02.2018р. (суддя Фанда О.М.) у справі №909/62/18 позов ТОВ "Пері Україна" до відповідача: ПП "Роса-ІФ" про стягнення неустойки в розмірі 304 941,00 грн. за період з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року за користування обладнанням за час прострочення виконання обов'язку з повернення позивачу обладнання після припинення договору задоволено. Стягнуто з ПП "Роса-ІФ" 304 941,00 грн неустойки за період з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року за користування обладнанням за час прострочення виконання обов'язку з повернення позивачу обладнання після припинення договору та 4 574,00 грн. судового збору.

Судове рішення у справі мотивоване ч.ч. 1, 2 ст. 11, ст.ст. 15, 16, 526, 626, 759, ч.ч. 1, 2 ст. 785, ст.ст. 530 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), ст.ст. 175, 193 ч.ч. 1, 6 ст. 283 Господарського кодексу України (надалі ГК України), і зроблено висновок, що факт неналежного виконання відповідачем умов договору № СО-160006944 оперативної оренди обладнання від 16.03.2016 року, що слугувало підставою для звернення позивача до відповідача із листом №3567/1 від 23.09.2016 про розірвання договору, підтверджується рішенням Господарського суду Івано-Франківської області у справі №909/739/17 від 06.09.2017 року, яке набрало законної сили. Даним рішення також встановлено факт припинення спірного договору та неповернення у встановлений термін частини орендованого майна. Оскільки у визначені строки орендоване майно не було повернуто орендодавцю, орендарю обгрунтовано нараховано за період безпідставного користування майном орендодавця з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року неустойку в сумі 304 941, 00 грн. Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що до вимоги про стягнення неустойки застосовується загальна, а не спеціальна позовна давність,то в спірному випадку строк позовної давності розпочався 01.10.2016 року, а отже термін його спливу настане 01.10.2019 року, а тому суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання.

ПП "Роса-ІФ" не погоджується з ухваленим рішенням суду, вважає його незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт зазначає, зокрема, що судом першої інстанції не враховано що у липні 2017р. ТОВ "Пері Україна" звернулось до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ПП "Роса-ІФ" про стягнення 682234,44 грн. за договором оперативної оренди обладнання № СО-160006944 від 16.03.2016р. (справа №909/739/17), а позивачем у даній справі вказані ті ж обставини справи, які були йому відомі під час розгляду справи №909/739/17, а повторне звернення до суду зі спором між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається. Зазначає, що прострочення виконання обовязку повернення орендованого майна згідно п. 7.3 договору оперативної оренди обладнання не виникало та не могло виникнути з вини орендаря, а як вбачається з матеріалів даної справи та справи №909/739/17, виникло у зв язку з тим, що за період з 01.10.2016р. по 01.07.2017р. орендодавцем не виставлялися претензії та/або рахунки на сплату (відшкодування) вартості обладнання у випадку неповернення у встановлений строк, пошкодження/порушення комплектності обладнання (при неможливості відновлення). Стверджує, що вимога від 06.07.2017р. підтверджує зволікання з боку орендодавця, а не орендаря. Зазначає, що позивачем не надано суду актів приймання-передачі, які б підтверджували факт (дату) повернення майна після припинення договору, що спростовує докази позивача про те, що у період з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року відповідач начебто безпідставно користувався обладнанням. Вважає, що судом першої інстанції у даній справі не враховано, що одночасне стягнення вартості неповернутого обладнання (справа №909/739/17) та неустойки (по даній справі) у вигляді подвійної орендної плати згідно ч. 2 ст. 785 ЦК України, нарахованої за прострочення виконання обовязку повернення орендованого майна є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення. Апелянт просить оскаржуване рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

ТОВ "Пері Україна" у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити апеляційну скаргу ПП "Роса-ІФ" без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін. Стверджує, що орендодавець у звязку з порушенням орендарем п. 4.2.2 договору оперативної оренди обладнання № СО-160006944 від 16.03.2016р. надіслав на адресу орендаря повідомлення про розірвання договору, відповідно до якого останнім днем дії договору є 30.09.2016р. та вимагав повернути обладнання орендодавцю, однак орендар не повернув обладнання у визначений орендодавцем строк. Зазначає, що орендар повернув в період дії договору оперативної оренди обладнання № СО-160006944 від 16.03.2016р. лише частину обладнання згідно акту прийому-передачі №9638 від 05.05.2016р. на суму з ПДВ 133792,85 грн.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, оцінивши зібрані по справі докази, та дослідивши фактичні обставини у справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, при цьому, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду встановила наступні обставини та керувалася такими мотивами.

16.03.2016 року між ТОВ "Пері Україна" (орендодавець) та ПП "Роса-ІФ" (орендар) укладено договір № СО-160006944 оперативної оренди обладнання (надалі Договір), відповідно до п.1.1 якого орендодавець надає орендарю у тимчасове оплатне користування (оренду) будівельну опалубку PERI (в т.ч. окремі елементи опалубки, спеціалізовану тару для її транспортування), іменовану надалі "обладнання", асортимент, кількість і вартість якого вказуються в актах прийому-передачі, що є невідємною частиною цього Договору (а.с. 18-23, т.1).

У додатку №1 до Договору (специфікація), сторони погодили вартість оренди кожної окремої одиниці обладнання за один календарний день (а.с. 24-49, т.1).

Відповідно до п.1.2. Договору обладнання надається в оренду для використання орендарем на будівельному майданчику за адресою: 76010, м. Івано-Франківськ, вул. Бельведерська, 58.

Згідно п. 2.1. Договору передача обладнання в оренду (з оренди) здійснюється на підставі акту (-ів) прийому-передачі.

Відповідно до п. 2.3. Договору, обладнання, що передається в оренду за цим договором, є власністю орендодавця і належить до його основних фондів. Протягом всього часу дії оренди право власності на обладнання зберігається за орендодавцем. Орендар не має права використовувати обладнання в якості застави, гарантій під банківські кредити або зобовязання перед третіми особами, продавати та/або передавати в користування та/або суборенду третім особам, відчужувати будь-яким іншим способом, без письмової згоди орендодавця передавати свої права і обовязки за цим Договором третім особам.

Згідно п. 3.1. Договору він набирає чинності та вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами зобовязань за цим договором.

Відповідно до п.3.2. Договору датою початку строку оренди обладнання вважається дата підписання акту приймання-передачі обладнання в оренду повноважними представниками сторін. Датою закінчення строку оренди обладнання вважається дата, яка передує даті підписання акту приймання-передачі обладнання із оренди повноважними представниками сторін.

На виконання договірних зобовязань позивач передав, а відповідач отримав обладнання, про що сторонами було підписано акт прийому-передачі №8803 від 17 березня 2016 року, відповідно до якого відповідачу в користування передано обладнання вартістю 523140,08 грн. (без ПДВ) (а.с. 51-52, т.1).

Актом прийому-передачі №9638 від 05.05.2016 року відповідач повернув (здав на склад орендодавцю) в період дії Договору частину обладнання. Вартість повернутого майна становить 111 494,04 грн. (без ПДВ), а з ПДВ 20% -133 792,85 грн.

У порушення взятих договірних зобовязань, ПП Роса-ІФ не здійснювало орендну плату по Договору.

У повідомленні №3567/1 від 23 вересня 2016 року про розірвання договору оперативної оренди обладнання, позивач звернувся до відповідача із вимогою про розірвання договору оперативної оренди обладнання, внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору (здійснення орендної плати). Відповідно до зазначеного листа останнім днем дії Договору є 30 вересня 2016 року. Також у повідомленні містилась вимога щодо повернення обладнання орендодавцю 30 вересня 2016 року (а.с. 73-78, т.1).

10.07.2017 ТзОВ Пері Україна направило на адресу ПП Роса-ІФ вимогу №258 від 06.07.2017 (а.с. 79-85, т.1) про негайне погашення заборгованості з орендної плати в розмірі 121206,20 грн. та про відшкодування вартості неповернутого обладнання в розмірі 510591,65 грн. (з ПДВ 20%).

Проте, орендар не повернув у визначений строк орендодавцем обладнання по Договору, що зумовило позивача звернутись до господарського суду із позовом про стягнення неустойки за період безпідставного користування орендованим обладнанням.

Предметом позову є вимога про стягнення неустойки в розмірі 304 941,00 грн. за період з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року за користування обладнанням за час прострочення виконання обов'язку з повернення позивачу обладнання після припинення договору оперативної оренди обладнання № СО-160006944 від 16.03.2016 року.

Згідно ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 23.03.2017р. N 1984-VIII) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.759 ЦК України, яка кореспондується із ч.1 ст.283 ГК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Так, 16.03.2016 року між ТОВ "Пері Україна" (орендодавець) та ПП "Роса-ІФ" (орендар) укладено договір №СО-160006944 оперативної оренди обладнання, відповідно до якого орендодавець надає орендарю у тимчасове оплатне користування (оренду) будівельну опалубку PERI (в т.ч. окремі елементи опалубки, спеціалізовану тару для її транспортування), іменовану надалі "обладнання", асортимент, кількість і вартість якого вказуються в актах прийому-передачі, що є невідємною частиною цього Договору. У додатку №1 до Договору (специфікація), сторони погодили вартість оренди кожної окремої одиниці обладнання за один календарний день.

На виконання Договору позивач передав, а відповідач отримав обладнання, про що сторонами було підписано акт прийому-передачі №8803 від 17 березня 2016 року, відповідно до якого відповідачу в користування передано обладнання вартістю 523140,08 грн. (без ПДВ).

В подальшому, в період дії Договору згідно акту прийому-передачі №9638 від 05.05.2016 року відповідач повернув (здав на склад орендодавцю) частину обладнання. Вартість повернутого майна становить 111 494,04 грн. (без ПДВ), а з ПДВ 20% -133 792,85 грн.

Згідно пп. 3.4.1. п.3.4 Договору передбачено, що дострокове розірвання договору в односторонньому порядку можливе на вимогу орендодавця, якщо орендар порушив умови п.4.2.2. Договору.

Відповідно до п. 3.5. Договору, про розірвання договору сторона завчасно повідомляє іншу сторону, але не пізніше, ніж за 5 робочих днів до дня його розірвання.

Оскільки, ПП Роса-ІФ не здійснювало орендну плату по Договору, керуючись п.3.4.1 Договору у повідомленні №3567/1 від 23 вересня 2016 року про розірвання договору оперативної оренди обладнання, позивач звернувся до відповідача із вимогою про розірвання договору оперативної оренди обладнання. Відповідно до зазначеного листа останнім днем дії Договору є 30 вересня 2016 року. Також у повідомленні містилась вимога щодо повернення обладнання орендодавцю 30 вересня 2016 року (а.с. 73-78, т.1).

Факт припинення договірних відносин 30 вересня 2016 року згідно договору оперативної оренди обладнання № СО-160006944 від 16.03.2016 року також встановлено у справі №909/739/17. Так, рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 06.09.2017 у справі №909/739/17 позов ТОВ Пері Україна задоволено. Стягнуто з ПП Роса-ІФ на користь ТОВ Пері Україна 121206,20 грн. боргу з оплати послуг оренди, 29598,57 грн. пені, 17678,74 грн. інфляційних втрат, 3159,28 грн. 3% річних, а також 510591,65 грн. вартості неповернутого обладнання за договором оперативної оренди обладнання №СО-160006944 від 16.03.2016 та 10233,52 грн. судового збору(а.с. 12-17, т.1).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.02.2018р. у справі №909/739/17, яка набрала законної сили, рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.09.2017р. скасовано в частині стягнення 178707,08 грн. вартості неповерненого обладнання та 2680,61 грн. судового збору та в цій частині в позові відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Згідно ч.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору (ч. 2 ст. 795 ЦК України).

Згідно пп.5.2.9. п. 5.2 Договору орендар зобовязаний повернути (здати на склад орендодавця) обладнання очищеним, належно упакованим, в справному стані із врахуванням природного зносу не пізніше дня припинення договору відповідно до п.3.3 цього договору або розірвання договору відповідно до п.3.4. цього договору.

Відповідно до п.6.2 Договору передача (повернення) обладнання оформлюється документально шляхом підписання та скріплення печатками сторін акта прийому-передачі, що є невідємною частиною цього договору. Вартість наданого в оренду обладнання зазначається в актах прийому-передачі.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач після припинення договору не повернув решту переданого обладнання (частина обладнання була повернута згідно акту прийому-передачі №9638 від 05.05.2016 року), а згідно рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.09.2017 у справі №909/739/17 та постанови Львівського апеляційного господарського суду від 26.02.2018р. з відповідача стягнуто вартість вартості неповернутого обладнання за договором оперативної оренди обладнання № СО-160006944 від 16.03.2016р.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Згідно п. 7.2. Договору у разі несвоєчасного повернення обладнання, орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати (по ставці, що діє в період порушення з урахуванням ПДВ) за час прострочення.

Оскільки у визначені строки (30 вересня 2016 року, згідно повідомлення №3567/1 від 23 вересня 2016 року про розірвання договору) орендоване майно не було повернуто орендодавцю, позивач просить про стягнення неустойки в розмірі 304 941,00 грн. за період з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року за користування обладнанням за час прострочення виконання обов'язку з повернення позивачу обладнання після припинення договору оперативної оренди обладнання № СО-160006944 від 16.03.2016 року.

Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок розміру неустойки, який є вірним, а вартість неповернутого обладнання відповідає вартості, зазначеній у додатку №1 до Договору (специфікація), де сторони погодили вартість оренди кожної окремої одиниці обладнання за один календарний день.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив вірний висновок про порушення відповідачем свого зобов'язання щодо повернення орендованого майна у встановлений строк, тому вимога позивача про стягнення неустойки в розмірі 304 941,00 грн. за період з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року за користування обладнанням за час прострочення виконання обов'язку з повернення позивачу обладнання після припинення договору є обгрунтованою.

У апеляційній скарзі скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що у липні 2017р. ТОВ "Пері Україна" звернулось до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ПП "Роса-ІФ" про стягнення 682234,44 грн. за договором оперативної оренди обладнання № СО-160006944 від 16.03.2016р. (справа №909/739/17), а позивачем у даній справі вказані ті ж обставини справи, які були йому відомі під час розгляду справи №909/739/17, а повторне звернення до суду зі спором між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

Такі доводи апелянта є помилковими, оскільки у даній справі предметом спору є стягнення неустойки в подвійному розмірі орендної плати за період з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року за користування обладнанням за час прострочення виконання обов'язку з повернення позивачу обладнання після припинення договору оперативної оренди обладнання № СО-160006944 від 16.03.2016 року, а у справі №909/739/17 був інший предмет спору, а саме стягнення з ПП Роса-ІФ 121206,20 грн. боргу з оплати послуг оренди, 29598,57 грн. пені, 17678,74 грн. інфляційних втрат, 3159,28 грн. 3% річних, а також 510591,65 грн. вартості неповернутого обладнання за договором оперативної оренди обладнання № СО-160006944 від 16.03.2016, що разом становить 682234,44 грн.

Також апелянт зазначає, що прострочення виконання обовязку з повернення орендованого майна згідно п. 7.3 договору оперативної оренди обладнання не виникало та не могло виникнути з вини орендаря, а як вбачається з матеріалів даної справи та справи №909/739/17, виникло у звязку з тим, що за період з 01.10.2016р. по 01.07.2017р. орендодавцем не виставлялися претензії та/або рахунки на сплату (відшкодування) вартості обладнання у випадку неповернення у встановлений строк, пошкодження/порушення комплектності обладнання (при неможливості відновлення). Стверджує, що вимога від 06.07.2017р. підтверджує зволікання з боку орендодавця, а не орендаря.

Такі доводи скаржника суд апеляційної інстанції вважає необгрунтованими, оскільки орендар був повідомлений про необхідність повернення орендованого майна 30 вересня 2016 року згідно надісланого йому повідомлення №3567/1 від 23 вересня 2016 року про розірвання договору оперативної оренди обладнання, докази надіслання повідомлення долучені до матеріалів справи. Також орендар зобовязаний повернути майно згідно норми ч. 1 ст. 785 ЦК України. Вимога №258 від 06.07.2017р. (а.с. 79-85, т.1), була надіслана після направлення відповідачу повідомлення №3567/1 від 23 вересня 2016 року. Апелянт не наводить обставини, за яких орендар не мав можливість передати майно, що свідчить про наявність вини орендаря у неповерненні майна.

Апелянт зазначає, що позивачем не надано суду актів приймання-передачі, які б підтверджували факт (дату) повернення майна після припинення договору, що спростовує докази позивача про те, що у період з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року відповідач начебто безпідставно користувався обладнанням. Такі доводи теж є необгрунтованими, оскільки обладнання не було повернуто позивачу а згідно рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.09.2017 у справі №909/739/17 та постанови Львівського апеляційного господарського суду від 26.02.2018р. з відповідача стягнуто вартість неповернутого обладнання.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції у даній справі не враховано, що одночасне стягнення вартості неповернутого обладнання (справа №909/739/17) та неустойки (по даній справі) у вигляді подвійної орендної плати згідно ч. 2 ст. 785 ЦК України, нарахованої за прострочення виконання обовязку повернення орендованого майна є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення. Такі доводи апелянта є безпідставними, оскільки у даній справі предметом справи є стягнення неустойки, як плати за користування майном у період 01.10.2016 року по 01.07.2017 року, а у справі №909/739/17 стягнуто вартість неповернутого обладнання, що є окремими правопорушеннями.

Однак, відповідач зазначав про застосування позовної давності до спірних правовідносин згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, у відзиві на позовну заяву (а.с. 137-141, т.1).

У відповідності до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність, відповідно до статті 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно п. 5.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", застосовуючи приписи статті 785 ЦК України у розгляді справ зі спорів про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов'язань з повернення об'єкта оренди, господарським судам слід звертати увагу на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня). Таким чином, застосування до відповідних позовів спеціальної позовної давності, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, є неправильним. Крім того, слід враховувати, що передбачені статтею 785 ЦК України наслідки пов'язані з моментом припинення договору оренди (найму). Підстави припинення даного виду договорів визначені в частині другій статті 291 ГК України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно п. 4.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів частиною другою статті 785 ЦК України передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки в разі невиконання останнім обов'язку щодо повернення речі. Водночас господарським судам необхідно мати на увазі, що відповідна неустойка є самостійним заходом майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, що визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення, і тому щодо неї застосовується загальна, а не спеціальна позовна давність.

Аналогічна правова позиція щодо застосування загального строку позовної давності відображена у постанові Верховного Суду України у справі №3-13гс12 від 20.03.2012р.

Як вбачається із матеріалів справи, позовна заява подана до суду першої інстанції 18.01.2018р., беручи до уваги заяву відповідача про застосування позовної давності, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок, що позивачем не пропущено трьохрічний строк позовної давності.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, спростовуються вищенаведеними аналізом матеріалів справи та нормами матеріального і процесуального права.

Усе викладене дає підстави для залишення без задоволення апеляційної скарги, оскаржуваного рішення суду без змін, у звязку із чим згідно із ст. 129 ГПК України на апелянта покладаються судові витрати.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 252, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.02.2018р. у цій справі без змін.

2. Судові витрати покласти на ПП "Роса-ІФ".

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22.05.2018р.

Головуючий суддя Дубник О.П.

Суддя Скрипчук О.С.

Суддя Хабіб М.І.