ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 908/3074/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Вронська Г.О., Ткач І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сігнаєвської К.І.;

за участю представників:

позивача - Піх А.Б., Прожугана Д. С.

відповідача - Шостака Є.А.,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго",

на постанову Донецького апеляційного господарського суду

(головуючий - Попков Д.О., судді - Зубченко І.В., Чернота Л.Ф.)

від 10.01.2018,

за позовом публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго",

до товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано - магнієвий комбінат",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Енергомережа",

про стягнення 163 675 090,51 грн,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго" звернулося до суду з позовом (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 87, т. 2) про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано - магнієвий комбінат" 163 675 090,51 грн, з яких 81 689 888,01 грн - заборгованість за спожиту активну електричну енергію у листопаді - грудні 2014 року, 31 254 982, 85 грн - пеня, 4 502 120,67 грн - 3% річних, 46 228 098,98 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов договору № 76, укладеного 01.12.2012 між відповідачем (споживачем) і позивачем (постачальником електричної енергії), вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, не оплатив спожиту електричну енергію за листопад - грудень 2014 року, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 81 689 888, 01 грн, яка підлягає стягненню разом з 4 502 120,67 грн 3% річних, 46 228 098,98 грн інфляційних втрат згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України та пенею у сумі 31 254 982, 85 грн відповідно до п. 4.2.1 договору № 76 від 01.12.2012.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.11.2017 позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 81 689 888,01 грн основного боргу, 24 172 168,05 грн інфляційних втрат за рахунком № 76/11а від 02.12.2014 за період з грудня 2014 року по жовтень 2016 року, 22 054 490, 14 грн інфляційних втрат за рахунком № 76/12а від 05.01.2015 за період прострочення з лютого 2015 року по жовтень 2016 року, 2 224 202,96 грн 3 % річних за рахунком № 76/11а від 02.12.2014 за період з 13.12.2014 по 31.10.2016, 2 277 917,71 грн 3 % річних за рахунком № 76/12а від 05.01.2015 за період з 16.01.2015 по 31.10.2016, 29 285 473,24 грн пені за період з 21.11.2015 по 31.10.2016. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 10.01.2018 рішення місцевого господарського суду скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат" 29 285 473,24 грн пені, 4 204 498, 03 грн 3 % річних, 43 574 865,82 грн інфляційних втрат та викладено п. п. 2, 3, 4 резолютивної частини рішення в такій редакції: "2. Стягнути з ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат" на користь ПАТ "Запоріжжяобленерго" основну заборгованість за спожиту активну електричну енергію за період листопад-грудень 2014 року за договором № 76 від 01.12.2012 в сумі 81 689 888,01 грн, 3% річних в сумі 297 622,64 грн та втрати від інфляції в сумі 2 651 792,37 грн. 3. Стягнути з ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат" на користь Державного бюджету України судовий збір за подання позовної заяви в сумі 106 888,25 грн. 4. Стягнути з ПАТ "Запоріжжяобленерго" на користь Державного бюджету України судовий збір за подання позовної заяви в сумі 99 811,75 грн."

В іншій частині рішення Господарського суду Запорізької області від 21.11.2017 залишено без змін.

01.02.2018 позивач ПАТ "Запоріжжяобленерго" подало касаційну скаргу на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 10.01.2018, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення Господарського суду Запорізької області від 21.11.2017 залишити без змін.

Підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції позивач зазначає те, що в апеляційного суду були відсутні підстави для застосування ч. 1 ст. 613 ЦК України до цих правовідносин, адже позивач не відмовлявся прийняти належне виконання відповідачем зобов'язання з оплати за спожиту електричну енергію за листопад - грудень 2014 року та не вчиняв дій, до застосування яких відповідач не міг виконати свого обов'язку зі оплати. Позивач, навпаки, відповідно до умов договору № 76 від 01.12.2012 здійснював постачання електричної енергії відповідачу у листопаді - грудні 2014 року та надав останньому рахунки для її оплати. Апеляційним судом залишено поза увагою те, що оскільки договори про відступлення права вимоги № 23, № 24 від 12.02.2015 не мають жодних правових наслідків, окрім їх недійсності, то боржником за договором № 76 від 01.12.2012 є ТОВ "Запорізький титано - магнієвий комбінат", який і має оплатити спожиту електричну енергію за спірний період разом з 3 % річних, інфляційними втратами та пенею відповідно до умов договору і вимог законодавства. Поза увагою апеляційного суду залишилось і те, що договори про відступлення права вимоги № 23, № 24 від 12.02.2015 є актами волевиявлення трьох сторін - ПАТ "Запоріжжяобленерго", ПрАТ "Холдингова компанія "Енергомережа", ТОВ "Запорізький титано - магнієвий комбінат", а тому суд апеляційної інстанції необґрунтовано застосував до цих правовідносин ч. 2 ст. 516 ЦК України та безпідставно не застосував ч. 1 ст. 516 ЦК України, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Посилався на неврахування апеляційним судом ч. 1 ст. 612 ЦК України, згідно з якою боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом. Відмовляючи позивачу у стягненні з відповідача 29 285 473, 24 грн пені, 4 204 498,03 грн 3 % річних, 43 574 865, 82 грн інфляційних втрат, апеляційний суд звільнив відповідача від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання, наслідком чого є порушення майнових прав позивача і прийняття незаконної постанови у справі.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач посилається на те, що з моменту укладення договорів відступлення права вимоги № 23, № 24 від 12.02.2015 до моменту визнання цих договорів недійсними відбулось прострочення кредитора - ПАТ "Запоріжжяобленерго", а не боржника - ТОВ "Запорізький титано - магнієвий комбінат"; нарахування відповідачу сум за періоди з 12.02.2015 по 02.08.2017 за рахунком № 76/12а від 05.01.2015 та за період з 12.02.2015 по 18.09.2017 за рахунком № 76/11 від 02.12.2014 є необґрунтованим та в силу ч. 2 ст. 13 ЦК України є дією щодо зловживання позивачем своїм правом, що згідно з ч. 6 ст. 13 ЦК України унеможливлює задоволення вимог позивача. Відповідач ТОВ "Запорізький титано - магнієвий комбінат" вважає, що постанова апеляційного суду ухвалена з дотриманням норм матеріального права, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, а тому постанова Донецького апеляційного господарського суду від 10.01.2018 повинна бути залишена без змін, а касаційна скарга позивача без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Скасовуючи частково рішення місцевого суду та викладаючи п. п. 2, 3, 4 рішення господарського суду в редакції вказаній в резолютивній частині постанови, апеляційний суд виходив з того, що в період дії договорів про відступлення права вимоги № 23, а саме з 12.02.2015 по 02.08.2017 (дата винесення постанови Київського апеляційного господарського суду у справі № 910/1416/16) та № 24 - з 12.02.2015 по 18.09.2017 (дата винесення постанови Київського апеляційного господарського суду у справі № 910/1421/16) прострочення боржника у розумінні ч. 4 ст. 612 ЦК України не було через прострочення кредитора згідно з ч. 1 ст. 613 ЦК України. Вказує на те, що нарахування сум за вказані періоди (з 12.02.2015 по 02.08.2017 за рахунком № 76/12а від 05.01.2015 та з 12.02.2015 по 18.09.2017 за рахунком № 76/11 від 02.12.2014) розцінюється як недопустима за ч. 2 ст. 13 ЦК України дія зі зловживання позивачем своїм правом, що в силу ч. 6 цієї статті унеможливлює задоволення цих позовних вимог. Це також кореспондується з ч. 3 ст. 549 та ч. 2 ст. 625 ЦК України, адже відсутність прострочення боржника унеможливлює нарахування та стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Верховний Суд погоджується з доводами позивача про те, що такі висновки апеляційного суду є помилковими,з огляду на таке.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Отже, невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), є порушенням зобов'язання (ст. 610 ЦК України), у разі якого настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата непогашеної суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних при простроченні виконання грошового зобов'язання (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення боржника або кредитора.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Загальним наслідком прострочення кредитора є зменшення відповідальності боржника за невиконання зобов'язання (ст. 616 ЦК України). Тобто, в такому випадку боржник не буде вважатися таким, що прострочив, та не буде нести за це відповідальність до моменту вчинення кредитором передбачених договором, законодавством або звичаями ділового обороту необхідних дій (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність.

За ст. 236 ГПК України (в редакції чинній з 15.12.2017) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України).

Частиною 5 ст. 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Апеляційний суд прийшов до безпідставного висновку про те, що прострочення виконання зобов'язання за договором № 76 від 01.12.2012 відбулося у зв'язку з простроченням позивача (за період, вказаний апеляційним судом), адже апеляційним судом не було встановлено того, що позивач відмовлявся прийняти належне виконання, запропоноване відповідачем з оплати за спожиту електричну енергію за цей період та, що позивачем вчинялися дії, до застосування яких відповідач не міг виконати свого обов'язку зі сплати за спожиту електричну енергію, а, отже, поза увагою апеляційного суду залишилося те, що в діях позивача відсутнє прострочення кредитора, про що йдеться в ст. 613 ЦК України, на яку безпідставно послався апеляційний господарський суд, ухвалюючи постанову від 10.01.2018.

За таких обставин, постанова апеляційного господарського суду підлягає скасуванню, адже не відповідає вимогам ст. 236 ГПК України.

Суд вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому його необхідно залишити в силі з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 01.12.2012 між ВАТ "Запоріжжяобленерго" (постачальником електричної енергії) та ДП "Запорізький титано-магнієвий комбінат" (споживачем) укладено договір про постачання електричної енергії № 76.

У зв'язку із зміною організаційно-правової форми сторін, вони укладали додаткові угоди.

Відповідно до розділу 1 договору постачальник електричної енергії продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, зазначеною у додатку 1 "Обсяги постачання електричної енергії споживачу", а споживач оплачує постачальнику електричної енергії вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Точки продажу електричної енергії визначаються додатком № 2 "Точки продажу електричної енергії споживачу".

Споживач зобов'язується оплачувати постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатка № 4 "Порядок розрахунків за активну електричну енергію" та додатка № 5 "Графік зняття показів розрахункових засобів обліку електричної енергії" (п. 2.3.4. договору).

На виконання умов договору, позивачем були виставлені відповідачу на оплату рахунки: за листопад 2014 року - № 76/11а від 02.12.2014 на суму 40 323 520,49 грн з кінцевим терміном сплати - 12.12.2014; за грудень 2014 року - № 76/12а від 05.01.2015 на суму 42 366 367,52 грн з кінцевим терміном сплати - 15.01.2015.

12.12.2014 відповідач частково оплатив рахунок № 76/11 від 02.12.2014 на суму 1 000 000,00 грн, внаслідок чого неоплаченою залишилась спожита ним енергія на суму 39 323 520,49 грн.

Також відповідачем не було оплачено рахунок № 76/12а від 05.01.2015 на суму 42 366 367,52 грн.

Оскільки відповідач свої зобов'язання за договором № 76 від 01.12.2012 за листопад та грудень 2014 року з оплати за спожиту активну електричну енергію належним чином не виконав, у нього утворилась заборгованість у сумі 81 689 888,01 грн.

За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Місцевий господарський суд, взявши до уваги обставини, встановлені у справах № 910/1416/16, 910/1421/16, врахувавши, що договори № № 23, 24 про відступлення права вимоги від 12.02.2015, укладені між ПАТ "Холдингова компанія "Енергомережа", ВАТ "Запоріжжяобленерго", ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат", на підставі яких відповідач стверджує про припинення його обов'язку з оплати за спожиту активну електричну енергію за спірний період, були визнані недійсними, а також доведеність позивачем неналежного виконання відповідачем свого зобов'язання з оплати за спірний період, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, правомірно і обґрунтовано стягнув з відповідача 81 689 888,01 грн основного боргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, порушення відповідачем грошового зобов'язання тягне за собою наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Встановивши прострочення виконання відповідачем свого зобов'язання з оплати за спожиту активну електричну енергію, а також здійснивши перерахунок 3 % річних, інфляційних втрат, місцевий господарський суд правомірно стягнув з відповідача 24 172 168,05 грн інфляційних втрат за рахунком № 76/11а від 02.12.2014 за період грудень 2014 року - жовтень 2016 року, 22 054 490,14 грн інфляційних втрати за рахунком № 76/12а від 05.01.2015 за період прострочення з лютого 2015 року по жовтень 2016 року, 2 224 202,96 грн - 3 % річних за рахунком № 76/11а від 02.12.2014 за період з 13.12.2014 по 31.10.2016, 2 277 917,71 грн 3 % річних за рахунком № 76/12а від 05.01.2015 за період з 16.01.2015 по 31.10.2016 згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Правове призначення неустойки полягає в тому, щоб слугувати засобом розумного стимулювання боржника до належного виконання зобов'язання.

Пунктом 4.2.1. договору № 76 від 01.12.2012 визначено, що за недотримання термінів сплати рахунків або платіжних вимог-доручень за активну електроенергію (п. 11 додатка № 4 "Порядок розрахунків за активну електричну енергію") та з надання послуг з компенсації перетікання реактивної електроенергії (п. 5 додатка № 6 "Порядок розрахунків за надання послуг з компенсації перетікання реактивної електроенергії"), споживач сплачує постачальнику електричної енергії пеню за весь період часу, протягом якого не виконане зобов'язання по сплаті, в розмірі 0,5 % від суми платежу за кожний день прострочення (але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період нарахування пені) по день фактичної оплати.

Місцевий господарський суд, встановивши наявність підстав для стягнення з відповідач пені, врахувавши заяву відповідача про застосування позовної давності та, здійснивши перерахунок, заявленої позивачем суми пені, прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача 29 285 473,24 грн пені за період з 21.11.2015 по 31.10.2016.

Також, місцевим судом було відмовлено у розстроченні виконання рішення господарського суду у зв'язку із недоведеністю умов, передбачених ст. 121 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) і правильність висновків місцевого суду в цій частині ніким не оскаржується.

Відповідно до ст. 300 ГПК України, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин постанова апеляційного господарського суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення господарського суду, яке відповідає вимогам ст. ст. 236 - 238 ГПК України.

Відповідно до ст. 129 ГПК України з ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат" на користь ПАТ "Запоріжжяобленерго" підлягає стягненню 413 400, 00 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго"

задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 10 січня 2018 року у справі за № 908/3074/16 скасувати.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано - магнієвий комбінат" (69600, м. Запоріжжя, вул. Теплична, буд. 18, ) на користь публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 14, ) 413 400, 00 грн витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Доручити Господарському суду Запорізької області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді Г. Вронська

І. Ткач