ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 922/2016/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Пількова К.М. і Селіваненка В.П.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування"

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 (головуючий Гетьман Р.А., судді: Тихий П.В. і Хачатрян В.С.)

у справі № 922/2016/17

за позовом державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування" (далі - Підприємство)

до приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування" (далі - Товариство),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - державний концерн "Укроборонпром" (далі - Концерн),

про стягнення 159 401,43 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Підприємство звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) про стягнення з Товариства на корить Підприємства 159 401,43 грн. безпідставно одержаних Товариством коштів у вигляді доходу за надання в оренду приміщень Підприємства.

Позовні вимоги (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) мотивовані тим, що Товариство на порушення норм чинного законодавства в частині володіння, користування та розпорядження майном, яке йому не належить, у зв'язку з відсутністю закріплених за ним відповідних прав, передало майно Підприємства в оренду іншій особі, що відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підстави стверджувати про безпідставність розпорядження майном Підприємства, а саме передачу його в оренду Товариством, тобто про безпідставність набуття ним коштів, отриманих від товариства з обмеженою відповідальністю "Укрпром" (далі - ТОВ "Укрпром"; орендар) у результаті укладення договору без відповідного права на це.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.08.2017 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Концерн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 29.08.2017 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що правовідносини сторін виникли на підставі договорів оренди майна, які припинили свою дію за домовленістю сторін та підписані на його виконання акти наданих послуг є достатньою та належною правовою підставою набуття коштів Товариством, а, отже, договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 оскаржуване рішення скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Товариства на користь Підприємства 159 401,43 грн., що були безпідставно одержані Товариством у вигляді доходу за надання в оренду приміщень, які належать Підприємству.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що: незалежно від наявності вини Товариства сам факт отримання ним орендної плати за нерухоме майно, яке не належить йому, свідчить про втрату Підприємством майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під визначення Європейського суду з прав людини "виправдане очікування" щодо отримання можливості ефективного використання права власності; відновлення порушених прав за таких обставин і в такий спосіб не створює для Товариства жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які Підприємство могло б отримувати внаслідок здавання власного майна в оренду за звичайних умов; сума безпідставно отриманих коштів у розмірі 159 401,43 грн. є обґрунтованою, не спростованою та підтвердженою Товариством (лист від 09.06.2017 № 5217 та усні пояснення представника Товариства, зафіксовані протоколом судового засідання від 06.11.2017).

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, Товариство звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 28.11.2017, а рішення господарського суду Харківської області від 29.08.2017 залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що при прийнятті оскаржуваної постанови судом апеляційної інстанції безпідставно застосовано приписи статті 1212 ЦК України та залишено поза увагою, що Підприємством не доведено належними доказами розмір коштів, які воно просить стягнути з Товариства як безпідставно набуті.

Концерн подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, просить залишити її без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Від Підприємства відзив на касаційну скаргу не надходив.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського у зв'язку з відпусткою судді Львова Б.Ю. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 922/2016/17, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакової І.В. (головуючий), Пількова К.М. і Селіваненка В.П.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, що Товариством (Орендодавець) та ТОВ "Укрпром" (Орендар) було укладено договір оренди від 03.08.2009 № 3/70-А (далі - Договір від 03.08.2009), за умовами якого Товариство надало у користування ТОВ "Укрпром" нежитлові приміщення в інженерному корпусі літ "У-3" інв. № 1-А загальною площею 112,7 м2, а саме приміщення № 27 площею 59,4 м2 та приміщення № 28 площею 53.3 м2, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Достоєвського, 3.

Згідно з пунктом 1.5 Договору від 03.08.2009 строк оренди починається з моменту передачі Орендодавцем приміщення в оренду Орендатору за актом приймання-передачі.

На виконання умов пункту 1.5 Договору від 03.08.2009 сторонами було підписано акт приймання-передачі орендованого приміщення від 12.08.2009

Відповідно до пункту 3.1 Договору від 03.08.2009 орендна плата нараховується з моменту підписання обома сторонами акта приймання передачі.

Пунктом 1.4 Договору від 03.08.2009 передбачено, що строк оренди складає 11 місяців.

Згідно з пунктом 7.1 Договору від 03.08.2009 договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, та вважається укладений на строк зазначений у пункті 1.1 даного договору.

29.02.2016 укладено угоду до Договору від 03.09.2009, згідно з якою сторони домовились розірвати Договір від 03.08.2009р. за взаємною згодою сторін з дати підписання даної угоди.

01.03.2016 Товариством та ТОВ "Укрпром" було укладено договір оренди від 01.03.2016 № 39/18-16 (далі - Договір від 01.03.2017), за умовами якого Товариство надає у платне користування ТОВ "Укрпром" нежитлові приміщення в інженерному корпусі літ "У-3" інвентарний номер 1-А загальною площею 112,7 м2, а саме приміщення № 27 площею 59,4 м2 та приміщення № 28 площею 53,3 м2, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Достоєвського, 3.

Згідно з умовами Договору від 01.03.2016 строк оренди складає з моменту підписання даного договору по 28.02.2019.

Пунктом 1.3 Договору від 01.03.2016 передбачено, що передача/повернення орендованого приміщення оформлюється актом приймання-передачі, який після підписання становиться невід'ємною частиною договору.

Плата за орендовані приміщення нараховується з моменту підписання обома сторонами акта приймання-передачі орендованого приміщення.

На виконання пункту 1.3 Договору від 01.03.2016 сторонами був підписаний акт приймання-передачі, за яким Товариство передало, а ТОВ "Укрпром" прийняло нежитлові приміщення в інженерному корпусі літ "У-3" інвентарний номер 1-А загальною площею 112,7 м2, а саме приміщення № 27 площею 59,4 м2 та приміщення № 28 площею 53,3 м2, розташованих за адресою м. Харків, вул. Достоєвського 3.

01.03.2017 сторонами була підписана угода про розірвання Договору від 01.03.2016 за взаємною згодою сторін. Дана угода вступає в силу з моменту підписання її сторонами.

Укладені між сторонами Договори від 03.08.2009 та від 01.03.2016 за своїм змістом та правовою природою є договорами оренди.

Причиною виникнення спору в даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення 159 401,43 грн. як безпідставно одержаних Товариством коштів у вигляді доходу за надання в оренду приміщень Підприємства.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини сторін виникли на підставі договорів оренди майна, які припинили свою дію за домовленістю сторін та підписані на його виконання акти наданих послуг є достатньою та належною правовою підставою набуття коштів відповідачем, а, отже, договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

З таким висновком суду першої інстанції не погодився суд апеляційної інстанції, посилаючись на те, що відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Апеляційним судом встановлено, що інженерний корпус, розташований за адресою: м. Харків, вул. Достоєвського, 3 належить державі в особі Концерну, а балансоутримувачем є Підприємство. Вказане підтверджується наявними у справі матеріалами, зокрема, витягом з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо державного майна, листом Фонду державного майна України від 28.09.2017 № 10-15-18560, технічним паспортом. Також вказана обставина не заперечується Товариством.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Суб'єктами в кондикційному зобов'язанні є, з одного боку, власник майна (титульний володілець), який у зобов'язанні має право вимоги та виступає кредитором, а з іншого, - набувач майна, який виступає боржником.

У свою чергу, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи із змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як з дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, з дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за умов набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого) та набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави, або підстава, на основі якої майно набувалося, згодом відпала. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Відповідно до частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

З урахуванням наведених норм кондикція - це позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що, незалежно від наявності вини у поведінці Товариства, сам факт отримання ним орендної плати за нерухоме майно, яке не належить йому на право власності, свідчить про втрату Підприємством майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під вказане вище визначення Європейського суду з прав людини "виправдане очікування" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

При цьому відновлення порушених прав за таких обставин і в такий спосіб не створює для Товариства жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які Підприємство могло б отримувати внаслідок здавання свого майна в оренду за звичайних умов.

Навіть за умови правомірної поведінки Товариства у спірних правовідносинах обраний Підприємством спосіб захисту спрямований на відновлення справедливої рівноваги між правами та обов'язками сторін спору.

Здійснюючи відповідні розрахунки доходів, що підлягають виплаті набувачем на користь потерпілого, слід узяти до уваги таке. Якщо доходи були одержані набувачем реально, то враховується розмір реальних доходів, підтверджених відповідними доказами про їх одержання. Якщо ж набувач не одержував реальних доходів, хоча й міг одержати, або розмір доходів встановити неможливо, то слід виходити із звичайних цін та/або розміру плати, що склалася на ринку аналогічних (максимально подібних) речей, товарів, робіт, послуг у відповідному регіоні.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сума боргу нарахована Підприємством у розмірі 159 401,43 грн., відповідно до розміру орендної плати, є правильною і обґрунтованою, оскільки не спростована та підтверджена Товариством (лист від 09.06.2017 № 5217; усні пояснення представника Товариства, зафіксовані протоколом судового засідання від 06.11.2017).

При цьому Касаційний господарський суд не може погодитись з висновком суду апеляційної інстанції про підтвердження Товариством розміру стягуваної суми Підприємством з посиланням на лист від 09.06.2017 № 5217, оскільки вказаний лист був оформлений не Товариством, а ТОВ "Укрпром" (орендарем).

Однак наведене не призвело до прийняття судом апеляційної інстанції незаконного рішення, оскільки, як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, розмір заявленої до стягнення суми безпідставно одержаних Товариством коштів у вигляді доходу за надання в оренду приміщень Підприємства вбачається з умов Договорів від 03.08.2009 та від 01.03.2016 щодо періодів, на які їх було укладено, та місячних розмірів орендної плати.

Крім того, Товариством не надано доказів на спростування розміру безпідставно одержаних коштів у вигляді доходу за надання в оренду приміщень, а саме доказів на підтвердження неотримання таких коштів Товариством, або контррозрахунку, який би свідчив, що заявлена до стягнення сума не відповідає її дійсному розміру.

Посилання в касаційній скарзі на те, що у прийнятті оскаржуваної постанови судом апеляційної інстанції безпідставно застосовано приписи статті 1212 ЦК України та залишено поза увагою, що Підприємством не доведено належними доказами розмір коштів, які воно просить стягнути з Товариства як безпідставно набуті, не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки спростовуються викладеними у даній постанові доводами суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки апеляційним судом було прийнято постанову з дотриманням норм процесуального права, що надає підстави залишити її без змін.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін постанову суду апеляційної інстанції, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування" залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 у справі № 922/2016/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя К. Пільков

Суддя В. Селіваненко