КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2018 р. Справа№ 910/14031/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі судового засідання Яремі Н.С.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 16.05.2018 року,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк сіті" на рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2017

по справі №910/14031/17 (суддя - Сівакова В.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк сіті"

до 1) публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгруп"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1:

1) Національний банк України

2) Міністерство фінансів України

про визнання права вимоги та визнання відсутнім права вимоги

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк сіті" звернулося до господарського суду міста Києва з позовною заявою до публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк", товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгруп" про:

- визнання права ТОВ "Лайк Сіті" вимагати від ТОВ "Інвестгруп" сплати суми боргу за кредитним договором № 4И13708И від 07.11.2013 в розмірі 602 452,17 грн., який був сплачений ТОВ "Лайк Сіті" на користь ПАТ "КБ "Приватбанк" за ТОВ "Інвестгруп";

- визнання відсутнім у ПАТ "КБ "Приватбанк" права вимагати від ТОВ "Інвестгруп" сплати суми боргу за кредитним договором № 4И13708И від 07.11.2013 в розмірі 602 452,17 грн., який був сплачений ТОВ "Лайк Сіті" на користь ПАТ "КБ "Приватбанк" за ТОВ "Інвестгруп".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 07.11.2013 між ПАТ "Комерційний банк "Приватбанк" та ТОВ "Інвестгруп" укладений кредитний договір № 4И13708И. В забезпечення виконання даного кредитного договору між ПАТ "Комерційний банк "Приватбанк" та ТОВ "Лайк сіті" був укладений договір поруки № 4И13700Д/П від 20.10.2016 шляхом використання електронного цифрового підпису згідно п. 17 договору поруки. 20.10.2016 ТОВ "Лайк сіті" як поручитель виконав обов'язок боржника ТОВ "Інвестгруп" перед кредитором ПАТ "Комерційний банк "Приватбанк" за кредитним договором, а саме погасив борг в сумі 602 452,17 грн. згідно платіжного доручення № 1370 від 20.10.2016. У разі виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника, що відповідає ст. 556 Цивільного кодексу України. 27.01.2017 позивач звернувся з листом до ТОВ "Інвестгруп" щодо повного виконання зобов'язань перед ПАТ "КБ "Приватбанк". Однак відповідач-2 не визнає факт такого погашення та факт переходу прав кредитора до позивача та відмовляється діяти у визначений законом спосіб.

Заперечуючи проти позову, відповідач-1 - ПАТ "КБ "Приватбанк", зазначив, що на час розгляду справи у суді першої інстанції, ТОВ "Інвестгруп" має перед ПАТ "КБ "Приватбанк" кредитну заборгованість, яка ним не погашена (станом на 19.09.2017 в сумі 12 125 124,16 грн.). Таким чином правовідносини, які виникли на підставі кредитного договору не погашені та зобов'язання за кредитним договором не припинилося, а отже ПАТ "КБ "Приватбанк" є кредитором, а ТОВ "Інвестгруп" є боржником. На думку відповідача-1, часткове погашення позивачем зобов'язань за кредитним договором відповідача-2 перед ПАТ "КБ "Приватбанк" не змінило припинення зобов'язань і зміна кредитора не відбулась, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Крім того, відповідач-1 додатково зазначив, що підставою заміни кредитора є юридичний факт виконання третьою особо (поручителем) зобов'язання боржника. Причому ця заміна здійснюється автоматично в силу прямої вказівки закону (ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України), а тому жодних інших дій для переходу прав від кредитора до поручителя, який виконав зобов'язання боржника вчиняти не потрібно. Докази порушення прав позивача чи їх не визнання на момент звернення до суду з позовом відсутні, а тому позов заявлений передчасно.

Національний банк України під час розгляду справи у суді першої інстанції також заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки захисту в судовому порядку підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо буде воно порушено чи ні. На думку третьої особи-1, позивач не подав жодного належного та допустимого доказу, який підтверджував би ту обставину, що ТОВ "Інвестгруп" не визнає тієї обставини/факту, що позивачем було сплачено 602 452,17 грн. в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором. Лист позивача № 20 від 27.01.2017, що був направлений на адресу ТОВ "Інвестгруп" з вимогою підписати угоду № ЛК16-42 від 21.10.2016, а також підписати довіреність на представництво інтересів, не можна вважати належним доказом невизнання сплати поручителем вказаної коштів. Оскільки перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, тому не підписання ТОВ "Інвестгруп" зазначеної угоди та вчинення інших дій, що вказані у листі позивача не свідчить про оспорювання чи порушення ТОВ "Інвестгруп" прав позивача. Зазначає, що позивачем не підтверджено, що сума заборгованості, яка була сплачена ним на підставі договору поруки відповідає повній сумі заборгованості боржника за кредитним договором. Не підтверджено, що зобов'язання боржника за кредитним договором, що вказаний у п. 1 договору поруки обмежується виключно погашенням кредиту та сплатою відсотків за користування кредитом.

Так, рішенням господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі №910/14031/17 в позові відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк сіті" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2017 по справі №910/14031/17 скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.10.2017 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк сіті" прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В, судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В., справу №910/14031/17 призначено до розгляду.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції у зв'язку з перебуванням суддів у відпустці склад колегії суддів неодноразово змінювався.

З 15 грудня 2017 року набрав чинності Господарський процесуальний кодекс України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII (далі - ГПК України).

Відповідно до пп. 9 п. 1 розділу XI "Перехідні положення" ГПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк сіті" на рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2017 по справі №910/14031/17 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В, судді: Тарасенко К.В., Куксов В.В., розгляд справи призначено на 29.01.2018, запропоновано сторонам у справі подати через канцелярію суду письмові пояснення, заперечення, відзив на апеляційну скаргу та/або інші заяви/клопотання (з урахуванням вимог ст. 263 ГПК України), а публічному акціонерному товариству "Комерційний банк "Приватбанк" - подати до Київського апеляційного господарського суду оригінали (для огляду в судовому засіданні) та належним чином завірені копії (для долучення до матеріалів справи) кредитних договорів, визначених ухвалою, а також докази щодо сплати кредитору заборгованості по вказаних договорах, які є предметом договору поруки від 20.10.2016 №4И13700Д/П.

У зв'язку з невиконання ПАТ "КБ "Приватбанк" вимог суду про надання апеляційному господарському суду копій кредитного договору від 01.11.2013 №4И13700Д; кредитного договору від 04.11.2013 №4И13703Д; кредитного договору від 07.11.2013 №4И13708И; кредитного договору від 11.04.2014 №4И14157И; кредитного договору від 26.03.2015 №4И15072И, а також докази щодо сплати кредитору заборгованості по вказаних договорах, які є предметом договору поруки від 20.10.2016 №4И13700Д/П розгляд справи неодноразово відкладався.

19.03.2018 через канцелярію суду від відповідача-1 надійшли документи на виконання вимог ухвал суду.

У зв'язку з перебуванням судді Куксова В.В., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2018 визначено новий склад суду: головуючий суддя - Тищенко О.В, судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк сіті" на рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі №910/14031/17 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В, судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А, та справу призначено до розгляду.

У судових засіданнях суду апеляційної інстанції представник ТОВ "Лайк сіті" надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав доводи, які викладені в апеляційній скарзі та просив суд апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі № 910/14031/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. При цьому, представник скаржника у судове засідання 16.05.2018 не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представники ПАТ "КБ "Приватбанк" у судовому засіданні суду апеляційної інстанції також надали суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, заперечили проти задоволення апеляційної скарги. Представники відповідача-2 вважають апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Просили відмовити в задоволенні скарги, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Представники ТОВ "Інвестгруп", Національного банку України, Міністерства фінансів України у судові суду апеляційної інстанції не з'явились. Про час та місце розгляду справи учасники справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч.1, п.1 ч.3 ст.202, ч.12 ст.270 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки, ТОВ "Лайк сіті", ТОВ "Інвестгруп", Національний банк України, Міністерство фінансів України про дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки учасники справи суд не повідомили. Участь представників сторін, що не з'явилися, у судовому засіданні 16.05.2018 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи та про витребування додаткових доказів не надходило. При цьому, судом апеляційної інстанції враховано, що представник скаржника приймав участь у попередніх судових засіданнях та надавав суду свої пояснення по справі, які колегією суддів прийняті до уваги.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

Застосовуючи відповідно до ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом 20.10.2016 між товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк сіті" (далі - поручитель) та публічним акціонерним товариства "Комерційний банк "Приватбанк" (далі - кредитор) укладено договір поруки № 4И13700Д/П (далі - договір поруки).

Відповідно до п. 1 договору поруки його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестгруп" (код за ) (далі - боржник) своїх зобов'язань за:

кредитним договором від 01.11.2013 № 4И13700Д (далі - кредитний договір 1), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 1;

кредитним договором від 04.11.2013 № 4И13703Д (далі - кредитний договір 2), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 2;

кредитним договором від 07.11.2013 № 4И13708И (далі - кредитний договір 3), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 3;

кредитним договором від 11.04.2014 № 4И14157И (далі - кредитний договір 4), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 4;

кредитним договором від 26.03.2015 № 4И15072И (далі - кредитний договір 5), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 5.

Як зазначає позивач, ТОВ "Лайк сіті" як поручитель виконало обов'язок боржника за кредитним договором-3, а саме погасило борг в сумі 602 452,17 грн., тому на думку скаржника, у відповідності до ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України останній, став новим кредитором за кредитним договором-3, проте відповідач-2 не визнає факт погашення заборгованості та факт переходу прав кредитора.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Так, як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, згідно платіжного доручення № 1370 від 20.10.2016 через Інтернет-банк Приват 24 позивачем перераховано відповідачу кошти в сумі 602 452,17 грн. В графі "призначення платежу" зазначено: виконання зобов'язань по кредитному договору № 4И13708Д від 07.11.2013 згідно договору поруки № 4И13700Д/П від 20.10.2016.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Стаття 469 Цивільного кодексу України встановлює, що особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції ПАТ "КБ "Приватбанк" не заперечується факт отримання коштів від позивача в сумі 602 452,17 грн. та не подано доказів повернення цих коштів як помилково перерахованих, у зв'язку з відсутністю укладеного з ним договору поруки № 4И13700Д/П від 20.10.2016.

Навпаки, як встановлено судом апеляційної інстанції ПАТ "КБ "Приватбанк" визнає та підтверджує, що скаржником було перераховано відповідачу-1 вказані грошові кошти на виконання зобов'язань по кредитному договору № 4И13708Д від 07.11.2013 згідно договору поруки № 4И13700Д/П від 20.10.2016.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач 01.02.2017 направив на адресу відповідача-2 лист № 10 від 27.01.2017, в якому повідомляється про виконання позивачем зобов'язань ТОВ "Інвестгруп" перед ПАТ "КБ "Приватбанк" по договору поруки. Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, даний лист повернуто поштовим відділенням зв'язку без вручення адресату з довідкою форми Ф-20 з позначкою "за зазначеною адресою не проживає".

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, про необґрунтованість доводів скаржника про те, що відповідач-2 не визнає факт погашення заборгованості. При цьому, факт переходу до позивача прав кредитора жодними належними та допустимими доказами не підтверджується.

Частиною 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (що діяв на час розгляду справи у суді першої інстанції) визначено зокрема, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Разом з цим ч.1 ст. 2 ГПК України що набрав чинності з 15 грудня 2017 року в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Отже, виходячи із наведеного, враховуючи положення господарського процесуального кодексу України що діяв, як на час розгляду справи у суді першої інстанції та положення процесуального законодавства, що набрав чинності з 15.12.2017, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою та завданням позову є розгляд спору і захист вже порушених суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Однак, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції позивачем не було надано суду обґрунтованих пояснень, якими саме діями чи бездіяльністю ПАТ "КБ "Приватбанк" порушує його права та інтереси.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги викладені вище норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується, що необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, у рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Однак, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені у ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Одним із способів захисту прав та охоронюваних інтересів згідно зі ст. 20 Господарського кодексу України є визнання наявності або відсутності прав.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Крім цього, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, що заявлені позивачем вимоги про визнання права вимоги у позивача та визнання відсутнім права вимоги у відповідача-1 можуть бути предметом дослідження та доказування в разі виникнення спору між кредитором та боржником про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Зокрема, як вірно вказав суд першої інстанції, це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову як необґрунтованого.

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції позивачем не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2017 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк сіті" слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2017 залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 129, 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк сіті" на рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2017 по справі №910/14031/17 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2017 по справі №910/14031/17 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк сіті".

4. Матеріали справи №910/14031/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко

Дата складання повного тексту постанови 21.05.2018 року