РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2018Справа № 910/630/18
Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ваховській К.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Українського консорціуму "Екосорб" (03170, м. Київ, вул. Р. Роллана, 7) в особі ліквідатора Ковалко Г.І. (03150, м. Київ, вул. Ямська, 41, офіс 5)

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (01001, м. Київ, провулок Шевченка, 12)

про стягнення 1 336 295,71 грн.

Представники сторін:

від позивача: Ковалко Г.І. (ліквідатор);

від відповідача: Терещенко Т.М. (представник за довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Український консорціум «Екосорб» (надалі також - «позивач») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (надалі також - «відповідач») про стягнення 22 764,05 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Український консорціум «Екосорб» володіє на праві постійного користування земельною ділянкою за адресою: вул. ОСОБА_3 (вул. Кутузова), 18/7, реєстраційний номер :82:078:0001 для будівництва лікувально-діагностичного центру детоксикації і реабілітації людини площею 0,6472 га, що підтверджується державним актом про право постійного користування земельною ділянкою серії КВ, що зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування за № 31. На вказаній земельній ділянці розташовано нежитлове приміщення, право власності на яке належить Публічному акціонерному товариству «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», Товариству з обмеженою відповідальністю «Проект Майстер» та Акціонерному комерційному банку «Індустріалбанк» у відповідних частинах. У зв'язку з тим, що позивач сплачував протягом 2015-2017 років земельний податок за користування вказаною земельною ділянкою, останній просить суд стягнути з відповідача відшкодування по сплаті земельного податку за 3 роки (2015-2017 р.р.), виходячи зі ставки земельного податку за земельні ділянки, встановленого рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 2421/5629.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2018 судом залишено позовну заяву без руху; зобов'язано позивача усунути недоліки та надати суду підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав до 07.02.2018.

01.02.2018 позивач через відділ діловодства суду подав заяву про усунення недоліків з підтвердженням про відсутність аналогічного спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 відкрито провадження у справі № 910/630/18 та призначено підготовче засідання на 28.02.2018.

22.02.2018 через канцелярію суду представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що між сторонами не укладалося жодних договорів, на підставі яких виникають боргові зобов'язання, а також правомірність сплати позивачем земельного податку як особи, яка має право постійного землекористування на підставі державного акта.

28.02.2018 до суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 28.02.2018 з'явився представник відповідача; представник позивача не з'явився, проте подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи. Представник відповідача заявлене клопотання про відкладення розгляду справи залишив на розсуд суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 відкладено підготовче засідання на 02.04.2018.

02.04.2018 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Судове засідання, призначене на 02.04.2018, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Трофименко Т.Ю. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 підготовче засідання призначено на 18.04.2018.

У судове засідання 18.04.2018 представники позивача та відповідача з'явились; представники позивача та відповідача у судовому засіданні заявили клопотання про продовження строку підготовчого провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 23.04.2018.

У судове засідання 23.04.2018 представники сторін не з'явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.05.2018.

14.05.2018 до суду від відповідача надійшли письмові пояснення.

В судовому засіданні 21.05.2018 представник позивача надав пояснення по суті спору, підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 21.05.2018 на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

31.10.1994 Українському консорціуму «Екосорб» на підставі рішення ХІІсес. ХХІскл. Київської міської ради народних депутатів від 19.04.1994 № 12 дод.12 видано Державний акт про право постійного користування землею серії КВ для будівництва лікувально-діагностичного центру детоксикації і реабілітації людини, по вул. Кутузова, 18/7, площею 0,6472 га. Акт зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування за № 31.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нежиле приміщення серії НБ №010003711 від 24.07.2001 нежиле приміщення «Старокиївське відділення ПІБ» площею 2184.000 кв.м., яке розташоване в м. Києві по вул. Кутузова, буд. № 18/7, літера Б, дійсно належить Українському акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку на праві колективної власності.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що оскільки він сплачував протягом 2015-2017 років земельний податок за користування вказаною земельною ділянкою з реєстраційним номером :82:078, то відповідач як особа, чиє нерухоме майно розташовано на цій земельній ділянці, зобов'язаний здійснити відшкодування по сплаті земельного податку за 3 роки (2015-2017 р.р.), виходячи зі ставки земельного податку за земельні ділянки, встановленого рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 2421/5629. Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача основний борг у розмірі 1 336 295,71 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що між сторонами не укладалося жодних договорів, на підставі яких виникають боргові зобов'язання, а також вказує на правомірність сплати позивачем земельного податку як особи, яка має право постійного землекористування відповідною земельною ділянкою на підставі державного акта.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Українського консорціуму «Екосорб» є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до частин 1-3 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно з ч. 1 ст. 95 Земельного кодексу України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі. Відповідно до частини другої цієї статті порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За змістом ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Як встановлено Судом, Український консорціум «Екосорб» набув права постійного користування земельною ділянкою по вул. Кутузова, 18/7, площею 0,6472 га, для будівництва лікувально-діагностичного центру детоксикації і реабілітації людини, що підтверджується Державним актом про право постійного користування землею серії КВ від 31.10.1994, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право постійного користування за № 31.

01.01.2013 набрали чинності Закон України «Про Державний земельний кадастр», Порядок ведення Державного земельного кадастру, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 за № 1051 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 10 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Однак, у разі здійснення з земельною ділянкою будь-яких правочинів наявність кадастрового номеру є істотною умовою відповідно до вимог статті 132 Земельного кодексу України.

Відповідно до пункту 29 Порядку визначено, що кадастровим номером земельної ділянки є індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Кадастровий номер земельної ділянки присвоюється за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру.

Кадастровий номер присвоюється земельній ділянці незалежно від форми власності. У разі переходу права власності на земельну ділянку від однієї особи до іншої, виникнення інших, крім права власності, речових прав на земельну ділянку, зміни речових прав на земельну ділянку, інших відомостей про неї кадастровий номер не змінюється.

Стверджуючи про те, що вказана земельна ділянка площею 0,6472 га, яка розташована в м. Києві по вул. Кутузова (вул. ОСОБА_3), буд. № 18/7, має кадастровий номер :82:078:0001, позивач не надав до суду жодних документів, які б підтверджували реєстрацію вказаної земельної ділянки та присвоєння їй такого номеру у наведеному вище порядку.

Проте в даному випадку Суд бере до уваги надані відповідачем відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, в якому міститься запис про обтяження нерухомого майна (арешт), об'єктом якого вказана земельна ділянка площею 6472 кв.м., адреса: м. Київ, вул. Кутузова (Печерський р-н), земельна ділянка 18/7, кадастровий номер :82:078:0001, власником якої вказаний Український консорціум «Екосорб».

Як встановлено Судом, 24.07.2001 Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" набуло права власності на нежиле приміщення - «Старокиївське відділення ПІБ», площею 2 184,00 кв.м., яке розташоване в м. Києві по вул. Кутузова (вул. ОСОБА_3), буд. № 18/7, літера Б, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нежиле приміщення серії НБ №010003711 від 24.07.2001 та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Проте, з відомостей, вміщених в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, щодо майна за місцезнаходженням: м. Київ, вул. Кутузова (Печерський район), буд. 18/7, вбачається, що за цією адресою зареєстровано кілька земельних ділянок за різними власниками.

При цьому, з указаних відомостей не видається за можливе встановити, що належне відповідачу майно знаходиться саме на земельній ділянці з кадастровим номером :82:078:0001, яка перебуває у постійному користуванні позивача. Інших доказів перебування нерухомості відповідача на земельній ділянці позивача в матеріали справи подано не було.

Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Суд зазначає, що в матеріали справи не подано належних, допустимих та достатніх доказів відповідно до статей 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, які б підтверджували припинення у Українського консорціуму «Екосорб» права постійного користування земельною ділянкою по вул. Кутузова (вул. ОСОБА_3) у м. Києві, 18/7, площею 0,6472 га, з викладених вище підстав, та набуття у встановленому законодавством порядку права користування цією земельною ділянкою Публічним акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк".

Поряд з викладеним Суд також звертає увагу на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів вчинення у встановленому Земельним кодексом України порядку усіх необхідних та залежних від позивача дій щодо добровільної відмови від права постійного користування земельною ділянкою.

Отже, на підставі викладеного Суд доходить висновку, що на момент розгляду даної справи земельна ділянка по вул. Кутузова (вул. ОСОБА_3), 18/7, площею 0,6472 га у м. Києві знаходиться в постійному користуванні позивача на підставі вказаного вище Державного акта про право постійного користування землею. Доказів протилежного матеріли справи не містять.

За приписами ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 269 Податкового кодексу України, платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Згідно зі ст. 270 Податкового кодексу України, об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Відповідно до п. 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Відповідно до п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Таким чином, з огляду на наведені норми податкового законодавства, земельний податок сплачується власниками або землекористувачами земельних ділянок.

З наведеного вбачається, що платником податку за земельну ділянку, що розташована по вул. Кутузова, 18/7, площею 0,6472 га, є Український консорціум «Екосорб» як землекористувач, що набув права постійного користування земельною ділянкою у встановленому законодавством порядку на момент такого набуття.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що між сторонами спору виникли і існують цивільні права та обов'язки. Проте, такі твердження позивача Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд зазначає, що жодних договорів, на підставі яких у відповідача виникли податкові зобов'язання з відшкодування земельного податку, між сторонами спору укладено не було. Відповідні зобов'язання виникають в силу норм закону у особи землекористувача, якою і є позивач.

Позивачем також не надано суду доказів звернення до відповідача з вимогами про укладення договору про відшкодування витрат, понесених на сплату земельного податку, в якому мають бути зафіксовані розмір земельної ділянки та розмір податку, який сплачується підприємством з відповідної земельної ділянки і підлягає відшкодуванню відповідачем.

Поряд з викладеним, Суд зазначає, що в тексті позовної заяви позивач посилається на норми ст.ст. 16, 611 Цивільного кодексу України в частині відшкодування збитків як наслідків порушення зобов'язання, проте, жодним чином не обґрунтовує наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідного для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків за порушення договірних зобов'язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди, таких як: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Так, твердження позивача про задекларований до сплати земельний податок у загальному розмірі 2 270 526,93 грн в рік не відповідають дійсності, адже не знаходять свого підтвердження серед поданих доказів.

Окрім того, не підтверджуються належними та допустимими доказами відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України також пояснення представника позивача в судовому засіданні щодо сплати ним земельного податку за користування земельною ділянкою по вул. Кутузова (вул. ОСОБА_3), 18/7, у м. Києві, в дохід державного бюджету протягом 2015, 2016 та 2017 років.

Як встановлено у ч. 6 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом, зокрема, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права та примусове виконання обов'язку в натурі.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У мотивувальній частині наведеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Що ж стосується порушеного права, то таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проаналізувавши викладені позивачем доводи, Суд не встановив серед них таких, які б належним чином підтверджували порушення його прав Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та наявність у останнього невиконаних зобов'язань перед позивачем, пов'язаних з відшкодуванням земельного податку.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного вище, встановивши всі обставини спірних правовідносин на підставі поданих доказів, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги Українського консорціуму «Екосорб» до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про стягнення 1 336 295,71 грн. задоволенню не підлягають у повному обсязі у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 29.05.2018

Суддя Т.Ю. Трофименко