ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.05.2018

Справа № 910/3811/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г. розглянув у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еталон-Прилад" (61045, м. Харків, вул. Клочківська, 295)

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3)

про стягнення 14 526,03 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Еталон-Прилад" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 14 526,03 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що всупереч умовам укладеного між сторонами Договору №53-123-01-17-03179 від 04.04.2017 відповідач не здійснив оплату поставленого позивачем товару, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість у розмірі у 14 526,03 грн., з яких: 13 020,00 грн . - основний борг, 308,19 грн. - 3% річних та 1 197,84 грн. - інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 910/3811/18 та вирішив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

23.04.2018 до господарського суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, у якому відповідач повідомляє, що зобов’язання за Договором №53-123-01-17-03179 від 04.04.2017 припинено шляхом здійснення заліку однорідних вимог відповідно до заяви № 51/7167 від 22.05.2017 (копія заяви додається). Таким чином, у зв’язку з відсутністю вини відповідача, позивачем не правомірно нараховано заборгованість, 3% річних та інфляційні втрати.

07.05.2018 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач підтверджує факт отримання заяви відповідача про припинення зобов’язань заліком взаємних однорідних вимог, проте зазначає, що остання була зроблена без дотримання вимог п. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме відповідачем проведено залік грошових вимог, які не є однорідними. Таким чином, вищезазначений правочин є нікчемним у відповідності до ст. 215 ЦК України, та як наслідок не потребує оскарження чи визнання такого правочину недійсним.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2018, не подав до суду заперечення на відповідь на відзив, а відтак не скористався наданими йому процесуальним правом, справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

За приписами ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

04 квітня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Еталон-Прилад" (надалі – постачальник) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", в особі Відокремленого підрозділу "Южноукраїнська атомна електрична станція" (далі - покупець) був укладений договір на постачання товару №53-123-01-17-03179 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору, постачальник зобов'язується передати покупцю, а покупець приймає на себе зобов’язання прийняти і сплатити товар - код CPV 31680000-6 по ДК 021:2015 - Електричне приладдя та супутні товари до електричного обладнання (електричне приладдя та супутні товари до електричного обладнання), у кількості, асортименті і цінам, зазначеним у специфікації №1 (додаток до договору №1), що є невід’ємною частиною цього договору. Рік виготовлення товару - не раніше 2016 року.

За умовами п. 2.1. договору загальна вартість товару складає 13020,00 грн. з ПДВ. Оплата відбувається на протязі 45 днів після постачання товару згідно специфікації № 1 (додаток до договору №1) та виконання умов п. 3.2. договору (п. 2.2. договору).

Згідно з п. 3.1. договору постачання здійснюється з 22.05.2017 по 20.06.2017 (з правом дострокового постачання з дати укладення договору), транспортом постачальника, на умовах:

- DDP м. Южноукраїнськ, Миколаївська обл., Южноукраїнське відділення ВП «Складське господарство» відповідно до Правил Інкотермс-2010.

Термін постачання може бути змінений за погодженням сторін, шляхом укладення додаткової угоди.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що з товаром постачальник надає покупцю:

- видаткову накладну (в трьох примірниках);

- податкову накладну (в трьох примірниках), складену в електронній формі з дотриманням умов щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних, шляхом направлення на її електронну адресу покупця протягом терміну, визначеного чинною редакцією ПКУ. Разом з податковою накладною постачальник надає покупцю електронну квитанцію про реєстрацію податкової накладної у ЄРПН;

- керівництво з експлуатації, свідоцтво з експлуатації, гарантійний талон.

Датою постачання є дата отримання товару на складі вантажоодержувача з відміткою в накладній на відвантаження товару (п. 3.3. договору).

Відповідно до п. 11.3.1. постачальник зобов’язався забезпечити постачання товару у строки, встановлені цим договором, а покупець в свою чергу зобов’язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари (п. 11.1.1 договору).

Згідно з п. 12.1. договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з дати реєстрації в ДП «НАЕК «Енергоатом».

Дія терміну цього договору починає свій перебіг у момент, визначений п. 12.1 договору, та закінчується 31.12.2018 (п. 12.2. договору).

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов вищезазначеного договору позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар зазначений у Специфікації до договору (вимірювач RLC E7-22) на загальну суму 13 020,00 грн., що підтверджується підписаною без зауважень та заперечень з боку відповідача видатковою накладною № РН-0000319 від 25.04.2017.

За доводами позивача, спір у даній справі виник у зв'язку з тим, що відповідач всупереч умовам договору, а саме п. 2.2. договору, належним чином не виконав свого зобов’язання щодо своєчасного та повного розрахунку за поставлений товар, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 13 020,00 грн. Крім того, за прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання, яке повинно було бути виконано у строк до 08.06.2017 включно, позивачем нараховано 3% річних у розмірі 308,19 грн. та інфляційні втрати у розмірі 1197,84 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. Зобов’язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов‘язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

За правовою природою договір №53-123-01-17-03179 від 04.04.2017 є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України. Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом, поставка товару на виконання договору №53-123-01-17-03179 від 04.04.2017 була здійснена позивачем 25.04.2017 на загальну суму 13 020,00 грн., що підтверджується прийнятою та підписаною з боку відповідача видатковою накладною № РН-0000319 від 25.04.2017, належним чином засвідчена копія якої міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 2.2. договору встановлено, що оплата покупцем товару відбувається на протязі 45 днів після постачання товару згідно специфікації № 1 та виконання умов п. 3.2. договору.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи п. 2.2 договору, відповідач зобов’язаний був здійснити оплату поставленого позивачем товару у строк до 08.06.2017 включно.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається із наданого відповідачем відзиву на позовну заяву, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" заперечує проти позову з тих підстав, що зобов’язання за Договором №53-123-01-17-03179 від 04.04.2017 припинено шляхом здійснення заліку однорідних вимог відповідно до заяви № 51/7167 від 22.05.2017.

Частиною 3 ст. 203 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог являє собою спосіб припинення зобов'язання і можливе за наявності умов зустрічності та однорідності вимог, настання строків виконання зобов'язання, а також відсутності спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо.

Тобто, з аналізу норм чинного законодавства вбачається, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, зокрема грошей). Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Допускаються випадки, так званого часткового зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов'язання. В такому випадку зобов'язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Це означає, що заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування. Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог є односторонньою угодою (договором), яка оформляється заявою однієї з сторін, і якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 15.03.2018 у справі №914/909/17).

Згідно із статтею 202 Цивільного кодексу України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Як встановлено судом, 23.05.2017 року Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Южноукраїнська атомна електрична станція" було надіслано на адресу позивача заяву про припинення зобов’язань заліком взаємних однорідних вимог вих. № 51/7167 від 22.05.2017.

В обґрунтування поданої заяви зазначалось, що ВП "Южно-Українська АЕС" має право вимоги до ТОВ "Еталон-Прилад" про перерахування грошових коштів у розмірі 52 642,24 грн. згідно рішення господарського суду Харківської області від 10.04.2017 у справі № 922/979/17, в т.ч.: пеня - 51 042,24 грн.; судовий збір – 1 600,00 грн., а ТОВ "Еталон-Прилад" в свою чергу має право вимоги до ВП "Южно-Українська АЕС" про перерахування грошових коштів у розмірі 41 904,00 грн., в т.ч.: по договору №53-123-04-17-03050 від 13.01.2017 – 15 636,00 грн.; по договору №53-123-01-17-03062 від 27.01.2017 – 7 464,00 грн.; по договору №53-123-01-17-03179 від 04.04.2017 – 13 020,00 грн.; договору №53-123-01-17-03233 від 25.04.2017 – 5 784,00 грн.

З огляду на зазначене та з урахуванням положень ст. 601 Цивільного кодексу України відповідачем було заявлено про припинення вказаних зобов’язань кожної зі сторін у розмірі 41 904,00 грн., в т.ч. – ПДВ заліком зустрічних однорідних вимог, з відображенням цієї операції в бухгалтерському обліку.

З матеріалів справи вбачається, що вищезазначена заява була отримана ТОВ "Еталон-Прилад" 25.05.2017 року (повідомлення про вручення поштового відправлення №379) та у встановленому чинним законодавством України порядку не оскаржувалась та не визнавалась недійсною.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог (враховуючи зокрема і положення п.1 ч.1 ст.211 ЦК України), у момент вчинення такого правочину, тобто у момент реалізації цього правочину суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення (зокрема, направленням такої заяви іншій стороні у зобов'язанні).

Таким чином, надіслання відповідачем вказаної заяви є вчиненням ним одностороннього правочину, спрямованого на припинення зобов'язань сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі №914/2492/14).

При цьому, слід зазначити, що інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов'язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов'язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов'язані з виконанням. В силу цього для зарахування достатньо ініціативи однієї сторони (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 14.04.2009 у справі №32/426-6/248).

Приймаючи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку, що зобов'язання відповідача з оплати товару за договором №53-123-01-17-03179 від 04.04.2017 на суму 13 020,00 грн. припинилось на підставі статті 601 Цивільного кодексу України та статті 203 Господарського кодексу України шляхом зарахуванням зустрічних однорідних вимог за поданою відповідачем заявою № 51/7167 від 22.05.2017, яка не оскаржувалась та не визнавалась позивачем недійсною, та була пред'явлена останньому в межах строку наданого на оплату товару згідно п. 2.2. договору, тобто, до 08.06.2017 року.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором №53-123-01-17-03179 від 04.04.2017 у розмірі 13 020,00 грн., у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Оскільки, вимоги позивача по стягнення інфляційних втрат у розмірі 1197,84 грн. та 3% річних у розмірі 308,19 грн., нарахованих за період з 09.06.2017 по 23.03.2018, є похідними від вимоги про стягнення коштів в розмірі 13 020,00 грн., в цій частині позову слід також відмовити.

При цьому, заперечення позивача про те, що заява відповідача була здійснена без дотримання вимог п. 1 ст. 203 ЦК України, а саме проведено залік грошових вимог, які не є однорідними, не приймається судом до уваги з огляду на наступне.

Як роз'яснив Верховний Суд України (зокрема, постанова від 24.06.2015 у справі № 914/2492/14), допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів, тощо). При цьому вимоги, що випливають з різних підстав та зараховуються, повинні мати предметну однорідність, наприклад, бути грошовими.

Отже, незалежно від того, на якій підставі виникло зобов’язання (виходячи з умов договору, вимог законодавства, у зв’язку з невиконанням договірних зобов’язань), головне, щоб предмет зобов’язань був однаковим.

Оскільки зарахування вимог за заявою вих. № 51/7167 від 22.05.2017 відбулось щодо зобов’язань обох сторін, а саме зобов'язань щодо сплати пені за рішенням суду та заборгованості за договором, які є грошовими, то їх цілком можна вважати однорідними.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов’язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про відмову Товариству з обмеженою відповідальністю "Еталон-Прилад" в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 14 526,03 грн.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови в позові, судові витрати, пов’язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.05.2018

Суддя           Пукшин Л.Г.