ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/7153/14

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Львова Б.Ю. (головуючий), Булгакової І.В. і Селіваненка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТ Юроуп Петролеум" (далі - Товариство )

на ухвалу господарського суду міста Києва від 02.02.2018 (суддя Грєхова О.А.)

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2018 (колегія суддів: Агрикова О.В. (головуючий), судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.)

за скаргою Товариства на дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - ВДВС)

зі справи № 910/7153/14

за позовом приватного акціонерного товариства "Науково-дослідне і конструкторське бюро бурового інструменту" (далі - ПАТ "НДіКБ")

до товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік"

про стягнення 2 843 471,59 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до господарського суду міста Києва зі скаргою на дії ВДВС, в якій просило: визнати протиправними дії старшого державного виконавця ВДВС Журби Т.В.; скасувати постанову від 20.10.2017 ВП № 54955197 про відкриття виконавчого провадження (далі - Постанова від 20.10.2017); зобов'язати ВДВС закінчити виконавче провадження № 54955197; зобов'язати ВДВС скасувати усі заходи примусового виконання рішення суду та наказу зі справи № 910/7153/14 за виконавчими провадженнями № 54955197 і № 4837008.

Скарга мотивована тим, що: ВДВС допущено подвійне відкриття виконавчого провадження з виконання одного й того ж самого рішення суду; стягувачем заявлено подвійне стягнення за одним і тим же наказом, а ВДВС арештовано рахунки та майно у більшому розмірі, ніж встановлено рішенням суду та наказом; наказ прийнято на виконання після закінчення строків для його пред'явлення до виконання; рішення суду виконано боржником у добровільному порядку.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.02.2018, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2018, у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала і постанова мотивовані тим, що матеріали справи не містять доказів повного виконання наказу господарського суду міста Києва від 10.09.2014 № 910/7153/14 (далі - Наказ); старшим державним виконавцем ВДВС Журбою Т.В. при здійсненні виконавчого провадження у встановленому порядку вчинено виконавчі дії, спрямовані на повне виконання судового рішення, а тому відсутні підстави для визнання незаконними (неправомірними) дії державного виконавця з виконання Наказу; строк пред'явлення Наказу до виконання не сплинув.

Товариство в касаційній скарзі, посилаючись на неповне з'ясування судами попередніх інстанцій усіх обставин справи, неправильне застосування пункту 5 Перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ), порушення статей 19 і 58 Конституції України, статті 5 Цивільного кодексу України, статті 12 Закону України "Про виконавче провадження", просить зазначені ухвалу і постанову зі справи скасувати, а скаргу на дії ВДВС - задовольнити.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- рішенням господарського суду міста Києва від 01.07.2014, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.08.2014, позов задоволено частково, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" (найменування змінено на товариство з обмеженою відповідальністю "ІСТ Юроуп Петролеум") на користь ПАТ "НДіКБ" 2 492 900,00 грн. боргу, 46 306, 47 грн. 3 % річних, 103 603, 74 грн. інфляційних втрат, 160 706, 68 грн. пені та 56 070, 34 грн. судового збору;

- на виконання зазначеного судового рішення видано Наказ;

- 25.09.2014 старшим державним виконавцем ВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 44837008 та встановлено боржнику строк для добровільного виконання Наказу до 01.10.2014;

- у зв'язку з тим, що виконавцем не виявлено майна, на яке можливо звернути стягнення, 29.06.2016 старшим державним виконавцем ВДВС винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 7 частини першої статті 47, статті 50 Закону України "Про виконавче провадження";

- у подальшому Товариством було сплачено заборгованість у загальному розмірі 2 698 880, 55 грн.;

- не сплаченою залишилась заборгованість у розмірі 160 706, 68 грн.;

- 19.10.2017 ПАТ "НДіКБ" звернулося до ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження, в якій просило відкрити виконавче провадження щодо стягнення з боржника 160 706, 68 грн. пені;

- старшим державним виконавцем ВДВС винесено Постанову від 20.10.2017, якою відкрито виконавче провадження з виконання Наказу про стягнення з боржника 160 706, 68 грн.

Причиною звернення зі скаргою на дії ВДВС стала незгода Товариства з прийнятою Постановою від 20.10.2017.

У період здійснення виконавчого провадження з виконання Наказу діяло декілька редакцій Закону України "Про виконавче провадження".

05.10.2016 набрав чинності Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" [до 05.10.2016 діяв Закон України від 21.04.1999 № 606-XIV "Про виконавче провадження" (зі змінами)].

Відповідно до пункту 7 частини першої і частини п'ятої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, що діяла на час винесення постанови ВДВС від 29.06.2016) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

У Прикінцевих та перехідних положеннях Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 визначено: виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом (пункт 5); рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження (пункт 6); виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону (пункт 7).

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Частинами четвертою і п'ятою зазначеної статті передбачено, що у разі пред'явлення виконавчого документа до виконання строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються, при цьому у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Враховуючи викладене, Касаційний господарський суд вважає правомірним висновок судів попередніх інстанцій про те, що в даній справі строк пред'явлення наказу до виконання ще не сплив та становить 3 роки з моменту повернення виконавчого документа стягувачеві (тобто з 29.06.2016), а тому ПАТ "НДіКБ" звернулося до ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення в даній справі на суму заборгованості, яка залишилась не сплаченою, в межах строку, визначеного законом.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997 зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З огляду на наведене та беручи до уваги спрямованість дій державного виконавця на повне виконання судового рішення, яке набрало законної сили, з метою захисту та реалізації прав стягувача, а також те, що ці дії було вчинено державним виконавцем з дотриманням вимог Закону України "Про виконавче провадження", Касаційний господарський суд погоджується з висновком господарських судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення скарги Товариства.

У касаційній скарзі Товариство посилається на те, що суди вийшли за межі заявлених вимог, оскільки фактично вирішили питання про поновлення строку для пред'явлення наказу до виконання за відсутності відповідної заяви стягувача. Проте доводи скаржника в цій частині є безпідставними, оскільки за змістом статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 питання про поновлення строку пред'явлення виконавчого документа до виконання вирішується у випадку, коли такий строк стягувачем пропущено, тоді як у даному випадку суди дійшли висновку, що строк пред'явлення Наказу до виконання не сплинув.

Інші аргументи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень, оскільки вони спростовуються викладеними обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судами обставин.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Отже, доводи заявника касаційної скарги про порушення норм процесуального і матеріального права під час прийняття оскаржуваних процесуальних документів не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових рішень Касаційний господарський суд не вбачає.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду міста Києва від 02.02.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2018 зі справи № 910/7153/14 залишити без змін, а касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТ Юроуп Петролеум" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Б. Львов

Суддя І. Булгакова

Суддя В. Селіваненко