КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2018 р. м.Київ Справа№ 910/18320/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Гончарова С.А.

Тищенко О.В.

За участю секретаря судового засідання : Цибульського Р.М.

за участю представників учасників справи: згідно з протоколом судового засідання від 15.05.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Колос" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 (повний текст якого підписано 14.03.2018) у справі № 910/18320/17 (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Колос"

до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача- Київська міська рада

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-

Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація

про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про визнання договору оренди нежитлового приміщення № 642/2 від 09.09.2010 недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Шевченківська районна рада м. Києва не мала майнових прав на об'єкт оренди, а тому у неї не було повноважень на розпорядження вказаним майном. Позивач зазначає, що оспорюваний договір не відповідає вимогам ст.ст, 182, 331, 761 ЦК України та ст. 10 і 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", що є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 (повний текст якого підписано 14.03.2018) у справі № 910/18320/17 у задоволені позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" об'єкт спірного договору оренди включений до переліку об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва за порядковим № 894 в додатку № 10, який розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року № 1112 передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 року у справі № 910/6770/15-г задоволено позов КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва" до ТОВ "Торговий дім "Колос", розірвано договір оренди нежилих приміщень територіальної громади Шевченківського району м. Києва № 642/2, а ТОВ "Торговий дім "Колос" виселено з об'єкту оренди. Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 року у справі № 910/2868/16 задоволено повністю позов про витребування з чужого незаконного володіння ТОВ "Торговий дім "Колос" на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення № 56, на 1 поверсі, площею 35,2 кв. м. по вул. Саксаганського, 129 літера "Б" в м. Києві. Встановлено, що дійсним власником нерухомого майна по вул. Саксаганського, 129 літера "Б" у Шевченківському районі м. Києва загальною площею 35,2 кв. м. є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що предмет оренди за спірним договором на момент укладення договору належав до комунальної власності. Таким чином, позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим по справі рішенням, Товариство обмеженою відповідальністю "Торговий дім" Колос звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить наведене рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, на думку скаржника, рішення суду першої інстанції незаконне та не обґрунтоване через неповноту встановлення обставин, що мають значення для справи; неправильність обставин, що мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного дослідження доказів та їх оцінки; висновки, викладені у рішенні, на думку скаржника, не відповідають обставинам справи та визнано встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи.

Зокрема, скаржник в апеляційній скарзі посилався на те, на момент укладення договору оренди, об'єкт оренди не відповідав ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», так як він не мав статусу нежилого приміщення, оскільки не був введений в експлуатацію. Нежитлове приміщення по вул. Саксаганського, 129 літера "Б" у Шевченківському районі м. Києва загальною площею 35,2 кв. м. було введено в експлуатацію лише 20.11.2012 відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, тобто через два роки після укладання оскаржуваного договору. Таким чином, на думку скаржника, відповідач на момент укладання договору оренди не приймав в експлуатацію вказане приміщення, тому і право власності та розпорядження у відповідача мало бути тільки на будівельні матеріали і обладнання, а не на жиле приміщення. Крім того, скаржник зазначає про те, що договір оренди нежилого приміщення № 3/88-08-1587 від 30.09.2009 не містить обов'язкових істотних умов щодо предмету оренди, передбачених умовами Типового договору, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.09.2006 № 34/91, що суперечить вимогам ст. ст 10, 12 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Щодо посилань суду першої інстанції на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 у справі № 910/2868/16, скаржник зазначив про те, що в даному рішенні встановлено право власності на предмет оренди за Київською міською радою, а отже висновки суду першої інстанції про те, що Шевченківська районна у місті Києві рада мала право власності на об'єкт оренди не відповідає фактичним обставинам справи. На думку скаржника, суд першої інстанції необґрунтовано застосував вищевказане рішення суду, оскільки у вказаному рішенні не досліджувалося право власності саме за Шевченківською районною у місті Києві радою, а тільки за Київською міською радою. Також, скаржник зазначив про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання представника позивача від 14.11.2017 про витребування від Київського БТІ належним чином завіреної копії інвентаризаційної справи дійсної станом на момент укладання договору оренди від 09.09.2010. Серед іншого, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 218 Господарського процесуального кодексу України, не було визначено тривалість дебатів, через, що представнику позивача не була надана можливість викласти позицію по справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 17.04.2018, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Колос" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 (повний текст якого підписано 14.03.2018) у справі № 910/18320/17 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Гончаров С.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.04.2018 у справі № 910/18320/17 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/18320/17 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Колос" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 (повний текст якого підписано 14.03.2018), справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.05.2018 (ухвала отримана ТОВ "Торговий дім "Колос" згідно поштового повідомлення 436 - 02.05.2018, Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва" згідно поштового повідомлення 509 - 02.05.2018, Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація згідно поштового повідомлення 263 - 02.05.2018, Київська міська рада згідно поштового повідомлення 921 - 02.05.2018).

Скаржник в судове засідання 15.05.2018 направив представника, який не має статусу адвоката.

Крім того, 15.05.2018 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про витребування доказів, а саме: про витребування у Київського БТІ копію інвентарної справи щодо нежилого приміщення по вул. Саксаганського, 129 літера "Б" у Шевченківському районі м. Києва, яка дійсна станом на 09.09.2010.

Суд апеляційної інстанції дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши думку третьої особи-1, дійшов наступних висновків щодо клопотання позивача про витребування доказів.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Проаналізувавши зміст вищевказаних приписів чинного законодавства України та клопотання скаржника про витребування доказів, суд апеляційної інстанції зазначає, що воно подане з порушенням строку, який передбачений для подачі такого нормами ст. 80, 81 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, вказане клопотання не відповідає вимогам ч. 2 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не містить переліку заходів, яких скаржник, вжив для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу, а також не вказано причини неможливості отримати цей доказ самостійно Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Колос".

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції відхиляє клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Колос" про витребування доказів, як безпідставне та необґрунтоване.

Відповідач в судове засідання 15.05.2018 своїх представників не направив, однак 14.05.2018 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду подав відзив на апеляційну скаргу, в якому КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" зазначило про те, що під час укладання спірного договору заперечень проти умов договору та документів від позивача не було, протоколи розбіжностей не укладалися. Тобто, волевиявлення ТОВ "Торговий дім "Колос" в особі його директора під час підписання вищезазначеного договору оренди було вільним і відповідало його внутрішній волі, а також в підприємства в особі керівника було бажання укласти договір оренди. Крім того, Господарським судом міста Києва в межах справи № 910/6770/15-г встановлено, що розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" було закріплено на праві господарського відання майно згідно з додатку за відповідачем, зокрема житловий будинок по вул. Саксаганського, 129 літера "Б". Так, рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/6770/15-г від 14.05.2015 позовні вимоги КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" задоволено повністю, розірвано договір оренди нежитлового приміщення № 642/2 від 09.09.2010. Виселено ТОВ "Торговий дім "Колос" нежитлового приміщення площею 35, 2 кв. м. за адресою вул. Саксаганського, 129 літера "Б". Серед іншого, рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/2868/16 витребувано з чужого незаконного володіння ТОВ "Торговий дім "Колос" на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення № 56 на першому поверсі, 35, 2 кв. м. за адресою вул. Саксаганського, 129 літера "Б". Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/2868/16 залишено без змін. Враховуючи вищенаведене, відповідач просив залишити рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 (повний текст якого підписано 14.03.2018) у справі № 910/18320/17 без змін.

Представник третьої особи-1 в судовому засіданні 15.05.2018 проти доводів апеляційної скарги заперечив та зазначив, що на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 (повний текст якого підписано 14.03.2018) у справі № 910/18320/17 винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування - відсутні.

Третя особа-2 в судове засідання 15.05.2018 своїх представників не направила, причин неявки суд не повідомила, через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду заяв та клопотань не подавала. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 20.04.2018 у справі № 910/18320/17 вручено Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації згідно поштового повідомлення 263 - 02.05.2018).

Щодо заявленого відповідачем письмового клопотання про відкладення розгляду справи, дослідивши наявні матеріали, враховуючи те, що відповідач був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що неявка представника відповідача не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 09.09.2010 між ТОВ "Торговий дім "Колос" та Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради укладено договір № 642/2 оренди нежитлового приміщення № 56, 1 поверху, загальною площею 35,2 кв. м. по вул. Саксаганського, 129, літера "Б" у м. Києві.

14.02.2011 між ТОВ "Торговий дім "Колос", як орендарем, та КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва" укладено додаткову угоду № 1 до договору № 642/2 від 09.09.2010 року, згідно з якою орендодавцем визначено Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва".

Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" будинок за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 129, літера "Б" загальною площею 1073,0 кв. м із нежитловими приміщеннями площею 35,2 кв. м включений до переліку об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва за порядковим № 894 в додатку № 10, який розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року № 1112 передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 року у справі № 910/6770/15-г задоволено позов КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва" до ТОВ "Торговий дім "Колос", розірвано договір оренди нежилих приміщень територіальної громади Шевченківського району м. Києва № 642/2 (з урахуванням додаткових угод №1 від 14.02.2011 року та № 2 від 15.08.2011 року). Виселено ТОВ "Торговий дім "Колос" з нежитлового приміщення площею 35,2 кв.м, а саме: 1 поверху з орендованого площею 35,2 кв. м за адресою: вул. Саксаганського, 129 "Б" у місті Києві.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 року у справі № 910/2868/16 позов задоволено повністю. Витребувано з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Колос" на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення № 56, на 1 поверсі, площею 35,2 кв. м. по вул. Саксаганського, 129 літера "Б" в м. Києві. Встановлено, що дійсним власником нерухомого майна по вул. Саксаганського, 129 літера "Б" у Шевченківському районі м. Києва загальною площею 35,2 кв. м. є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

Однак, позивач зазначає, що Шевченківська районна рада м. Києва не мала майнових прав на об'єкт оренди і тому у неї не було повноважень на розпорядження вказаним майном, а тому оспорюваний договір, на думку позивача, не відповідає вимогам ст.ст, 182, 331, 761 ЦК України та ст. 10 і 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", у зв'язку з чим Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Колос" звернулося до суду з позовом до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва" про визнання договору оренди нежитлового приміщення № 642/2 від 09.09.2010 недійсним.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для неналежного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Проаналізувавши зміст договору оренди нежитлового приміщення № 642/2 від 09.09.2010, суд апеляційної інстанції встановив наявність саме договірних орендних відносин нерухомого майна.

Згідно ч. 1ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ст. 203 Цивільного кодексу України закріплені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання договору недійсним, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що звертаючись з позовною заявою, як на підставу недійсності спірного договору оренди позивач вказав на те, що предмет оренди за спірним договором на момент його укладення не належав до комунальної власності.

Частини 1 ст. 761 Цивільного кодексу України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно абзацу 2 ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" будинок за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 129, літера "Б" загальною площею 1073,0 кв. м із нежитловими приміщеннями площею 35,2 кв. м включений до переліку об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва за порядковим № 894 в додатку № 10, який розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року № 1112 передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.

09.09.2010 між ТОВ "Торговий дім "Колос" та Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради укладено договір № 642/2 оренди нежитлового приміщення № 56, 1 поверху, загальною площею 35,2 кв. м. по вул. Саксаганського, 129, літера "Б" у м. Києві.

Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» за позивачем було закріплено на праві господарського відання майно згідно додатку, зокрема: жилий будинок по вул. Саксаганського, 129 «Б» (номер 899 додатку).

14.02.2011 між ТОВ "Торговий дім "Колос", як орендарем, та КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва" укладено додаткову угоду № 1 до договору № 642/2 від 09.09.2010, згідно з якою орендодавцем визначено Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва".

З огляду на викладене, відповідач - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» з моменту внесення змін до договору оренди № 642/2 від 09.09.2010 додатковою угодою № 1 від 14.02.2011 набув прав орендодавця за наведеним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 у справі № 910/6770/15-г задоволено позов КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва" до ТОВ "Торговий дім "Колос", розірвано договір оренди нежилих приміщень територіальної громади Шевченківського району м. Києва № 642/2 (з урахуванням додаткових угод №1 від 14.02.2011 року та № 2 від 15.08.2011 року). Виселено ТОВ "Торговий дім "Колос" з нежитлового приміщення площею 35,2 кв.м, а саме: 1 поверху з орендованого площею 35,2 кв. м за адресою: вул. Саксаганського, 129 "Б" у місті Києві.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 у справі № 910/2868/16 позов задоволено повністю. Витребувано з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Колос" на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення № 56, на 1 поверсі, площею 35,2 кв. м. по вул. Саксаганського, 129 літера "Б" в м. Києві. Встановлено, що дійсним власником нерухомого майна по вул. Саксаганського, 129 літера "Б" у Шевченківському районі м. Києва загальною площею 35,2 кв. м. є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають обов'язковість виконання судового рішення.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції обгрунтовано було прийнято до уваги при вирішенні спору наявність судового рішення від 28.11.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 року у справі № 910/2868/16, у зв'язку з чим погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що предмет оренди за спірним договором на момент укладення договору належав до комунальної власності, а тому позивачем при зверненні до суду не доведено наявність тих обставин, з якими Закон пов'язує визнання угод недійсними, у зв'язку з чим обумовлені законом підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину згідно з ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України - відсутні.

Доводи скаржника про те, що на момент укладення договору оренди, об'єкт оренди не відповідав ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», так як він не мав статусу нежилого приміщення, оскільки не був введений в експлуатацію, а нежитлове приміщення по вул. Саксаганського, 129 літера "Б" у Шевченківському районі м. Києва загальною площею 35,2 кв. м. було введено в експлуатацію лише 20.11.2012 відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, тобто через два роки після укладання оскаржуваного договору - судом апеляційної інстанції відхиляються як підстава для визнання недійсним оспорюваного правочину, оскільки обставини введення в експлуатацію відповідного майна жодним чином не впливають на його статус, як майна комунальної власності та на повноваження територіальної громади, як власника відповідного майна.

Крім того, доводи скаржника про те, що договір оренди нежилого приміщення № 3/88-08-1587 від 30.09.2009 не містить обов'язкових істотних умов щодо предмету оренди, передбачених умовами Типового договору, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.09.2006 № 34/91, що суперечить вимогам ст. ст. 10, 12 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» - судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину) визначено, що істотними умовами договору оренди є:

об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації);

термін, на який укладається договір оренди;

орендна плата з урахуванням її індексації;

порядок використання амортизаційних відрахувань;

відновлення орендованого майна та умови його повернення;

виконання зобов'язань;

забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо;

порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди;

відповідальність сторін;

страхування орендарем взятого ним в оренду майна;

обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Частина 2 статті 10 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину) визначає, що укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину), договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, оспорюваний позивачем правочин підписано сторонами, посвідчено печатками обох сторін і він містить усі істотні умови, які передбачені ч. 1, ч. 2 статті 10 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину).

Також, доводи скаржника в обгрунтування підстав скасування оскаржуваного рішення про те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 218 Господарського процесуального кодексу України, не було визначено тривалість дебатів, через, що представнику позивача не була надана можливість викласти позицію по справі - судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема протоколом судового засідання від 28.02.2018, в якому зазначено про проведення судових дебатів та зафіксовано виступи сторін у них.

Стосовно заяви позивача про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності та доводів третьої особи про застосування до вимог позивача строку позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Таким чином, заявити про сплив позовної давності можуть сторони спору, якими у розумінні ст. ст. 41, 45 Господарського процесуального кодексу України, є позивач та відповідач. В свою чергу, відповідачем заява про застосування строку позовної давності - в розумінні ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України - не заявлялась, як не заявлялось саме про її застосування позивачем, а пояснення позивача про поважність причин пропуску такого строку - не є заявою саме про застосування такого.

Крім того, наведені Київською міською радою в поясненнях по справі (подані через канцелярію суду першої інстанції 12.01.2018) доводи стосовно пропуску строку позовної давності не можуть бути підставою для застосування такого, оскільки Київська міська рада виступає у даній справі не стороною спору, а саме у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а статтею ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України чітко визначено, що саме сторона може заявляти про застосування строку позовної давності, а треті особи таким правом не наділені.

До того ж, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просив суд у позові, відповідачем не порушено і судом першої інстанції відмовлено у позові саме з цих підстав, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягав.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи скаржника в обґрунтування підстав скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 (повний текст якого підписано 14.03.2018) у справі №910/18320/17 не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та фактичними обставинами.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 (повний текст якого підписано 14.03.2018) у справі №910/18320/17 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 240, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Колос" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 (повний текст якого підписано 14.03.2018) у справі № 910/18320/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 (повний текст якого підписано 14.03.2018) у справі № 910/18320/17 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Колос".

4. Матеріали справи № 910/18320/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст підписано: 25.05.2018.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді С.А. Гончаров

О.В. Тищенко