ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2018 р.Справа № 922/739/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання Чкан Д.В

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут "Енергопроект", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа", м. Харків
про стягнення 17930,02 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1

ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут "Енергопроект" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором № 01/06/14 оренди нежитлових приміщень від 01.06.2014 р. у розмірі 17930,02 грн., з яких: 9385,77 грн. сума заборгованості за період оренди з 01.06.2014 р. по 31.05.2015 р. включно; 903,18 грн. 3% річних за прострочення заборгованості за період з червня 2014 р. по 05.03.2018 р.; 7641,07 грн. інфляційні нарахування за прострочення заборгованості за період з червня 2014 р. по січень 2018 р. включно. В якості правових підстав позивач посилається на ст. 193 ГК України, ст.ст. 525, 526, 610, 611, 625, 629 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.03.2018 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, задоволено клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено розгляд справи в судовому засіданні на 23.04.2018 о 12:00.

Відповідач, через канцелярію суду 20.04.2018 за вх.№ 10249, надав відзив на позовну заяву, згідно якого просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову, посилаючись на положення п.5.5. договору № 01/06/14 оренди нежитлових приміщень від 01.06.2014 р. та не надання позивачем до позовної заяви доказів надання відповідачу рахунків на сплату платежів за користування приміщеннями та платежів на відшкодування фактичних витрат за комунальні послуги. Також, у відзиві на позовну заяву відповідачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до суми боргу за договором у розмірі 9373,42 грн., 3% річних та інфляційних нарахувань.

23.04.2018 судом була постановлена ухвала про відкладення розгляду справи на 14.05.2018 о 12:30.

Позивач, через канцелярію суду 25.04.2018 за вх.№ 10773, надав відповідь на відзив, в якій вказував, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підтверджуються матеріалами справи.

Ухвалою суду по справі від 14.05.2018 було відмовлено позивачу в задоволенні заяви про заміну позивача правонаступником.

Разом з цим, суд зазначає, що з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 04.05.2018 № НОМЕР_1 щодо АТ XI "Енергопроект" (ідентифікаційний код 14078902) вбачається, що Департаментом реєстрації Харківської міської ради 03.05.2018 була проведена державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи, а саме проведена державна реєстрація зміни повного найменування та скороченого найменування позивача. Відповідно до витягу з статуту Акціонерного товариства "Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут "Енергопроект" (нова редакція) АТ XI "Енергопроект" є юридичною особою із новим найменуванням у результаті проведення державної реєстрації змін до статуту ПАТ XI "Енергопроект", що пов'язані із зміною типу товариства у відповідності до Закону України "Про акціонерні товариства".

З огляду на вищевикладені обставини, господарський суд приходить до висновку, що позивачем у справі є Акціонерне товариство "Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут "Енергопроект".

Представник позивача у судовому засіданні 14.05.2018 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.05.2018 проти задоволення позову заперечував та просив суд в позові відмовити.

Зясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

01.06.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Альфа" (орендар) та Відкритим акціонерним товариством Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут Енергопроект (на теперішній час Акціонерне товариство "Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут "Енергопроект", орендодавець) було укладено договір оренди нежитлових приміщень № 01/06/14 (надалі-договір), відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв у платне користування нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: м. Харків, пр. Московський, 10/12, 4-й поверх, частина кімнати № 424 площею 7 кв.м., визначене у додатку № 1, що належить орендодавцю на праві власності.

На виконання умов договору між сторонами було складено та підписано акт прийому-передачі приміщень від 01.06.2014.

Відповідно до пункту 7.2. договору він діє з дня підписання акту прийому - передачі приміщення та закінчується 25.05.2015.

Згідно додаткової угоди № 3 від 22.05.2015 до договору сторони дійшли до взаємної згоди продовжити строк дії договору до 31.05.2015.

Згідно додаткової угоди № 4 від 29.05.2015 сторони дійшли згоди розірвати договір 31.05.2015.

Відповідно до акту прийому - передачі приміщення від 31.05.2015 орендар передав, а орендодавець прийняв нежитлове приміщення частина кімнати № 424, 4 -й поверх, площею 7 м .

Відповідно до пункту 3.2. договору орендна плата становить 507,17 грн. за місяць, в тому числі ПДВ в сумі 84,53 грн.

Відповідно до пункту 3.3. договору орендар сплачує орендну плату щомісячно шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 10 числа місяця, що оплачується, на підставі наданого орендодавцем рахунку - фактури, з урахуванням щомісячного індексу інфляції.

Додатково відповідно до положень пункту 3.4. договору орендар взяв на себе обов'язок в термін не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, на підставі рахунку, що надається орендодавцем, відшкодовувати орендодавцю експлуатаційні витрати, податок на землю згідно із додатком № 3 до даного договору, а також фактичні витрати за комунальні послуги, пов'язані із використанням орендованого приміщення.

Додатковою угодою № 1 від 31.12.2014 з 01 січня 2015 року за згодою сторін було збільшено розмір експлуатаційних витрат.

Додатковою угодою № 2 від 01.02.2015 з 01 лютого 2015 року за згодою сторін було збільшено розмір відшкодування податку на землю. У іншій частині положення договору залишалися незмінними.

Як вбачається з матеріалів справи, за період з 01.06.2014 р. по 31.05.2015 р. у відповідача утворилась заборгованість зі сплати оренди, експлуатаційних витрат, податку на землю та фактичних витрат за комунальні послуги за договором у розмірі 9385,77 грн., про що свідчать складені між сторонами акти виконаних робіт за договором та складені позивачем рахунки-фактури (том 1 а.с. 29-53).

Так, між сторонами були складені наступні акти виконаних робіт за договором: № 17 від 27.06.2014 на суму 650,06 грн.; № 29 від 31.07.2014 на суму 653,36 грн.; № 5 від 29.08.2014 на суму 668,07 грн.; № 9 від 30.09.2014 на суму 663,78 грн.; № 6 від 31.10.2014 на суму 676,81 грн.; № 9 від 28.11.2014 на суму 699,64 грн.; № 10 від 31.12.2014 на суму 765,93 грн.; № 5 від 30.01.2014 на суму 863,65 грн.; № 14 від 27.02.2015 на суму 899,30 грн.; № 5 від 31.03.2015 на суму 916,76 грн.; № 5 від 30.04.2015 на суму 958,03 грн.; № 5 від 29.05.2015 на суму 970,38 грн.

Дослідивши складені між сторонами акти виконаних робіт за договором, судом було встановлено, що сторонами в даних актах було зазначено про те, що вони є основою для проведення між сторонами взаємних розрахунків і платежів.

При цьому, суд зазначає, що 01.10.2016 та 01.10.2017 між сторонами були складені акти звіряння відповідно до яких сума заборгованості відповідача перед позивачем складала 13394,14 грн. З довідки позивача щодо суми заборгованості, визначеної актом звіряння від 01.10.2016 та актом звіряння від 01.10.2017, вбачається, що даними актами було визначену загальну заборгованість відповідача перед позивачем у сумі 13394,14 грн., з яких 9385,77 грн. становить заборгованість за договором оренди нежитлових приміщень № 01/06/14 від 01.06.2014.

Згідно ст. 223 Господарського кодексу України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З огляду на вищевикладене, господарський суд приходить до висновку, що підписання актів звіряння та скріплення їх печатками підприємств сторін є дією, яка у розумінні приписів статті 264 Цивільного кодексу України свідчить про визнання відповідачем свого боргу за договором та переривання перебігу позовної давності за даним договором.

Таким чином, на момент звернення з даною позовною заявою строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за договором у розмірі 9385,77 грн. не сплинув, а посилання відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності є безпідставними, у зв'язку з чим клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до суми боргу за договором у розмірі 9373,42 грн., 3% річних та інфляційних нарахувань підлягає відхиленню.

Щодо посилань відповідача на п.5.5. договору, суд зазначає, що відповідно до п.5.5. договору сторона звільняється від відповідальності якщо доведе, що порушення сталося не з її вини. Проте, з матеріалів справи не вбачається підстав, яки би свідчили про наявність обставин щодо звільнення відповідача від сплати заборгованості за період оренди з 01.06.2014 р. по 31.05.2015 р. включно у розмірі 9385,77 грн.

Крім того, суд зазначає, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку оплати за договором.

Отже, з урахуванням вищевикладених обставин господарський суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача заборгованості за договором за період оренди з 01.06.2014 р. по 31.05.2015 р. включно у розмірі 9385,77 грн., яку відповідач повинен був сплатити позивачу в строки передбачені пунктами 3.3. та 3.4. договору.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 617 ЦК України встановлено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, а саме: особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Норми ст.ст. 614, 617 ЦК України кореспондуються із нормами ст. 218 ГК України, згідно з якими учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Особливості регулювання грошових зобовязань встановлено статтею 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. (ст. 74 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, перевіривши розрахунки заявлених позивачем до стягнення сум, суд визнає позовні вимоги позивача обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується ст. 129 ГПК України, у звязку з чим судовий збір у розмірі 1762,00 грн. покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 193, 218, 223 Господарського кодексу України, ст.ст. 257, 261, 264, 509, 526, 530, 611, 614, 617, 625, 628, 629, 759, 762 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа" (61019, м. Харків, пров. Більшовицькій, буд. 12-А, ідентифікаційний код 30588900) на користь Акціонерного товариства "Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут "Енергопроект" (61003, м. Харків, пр. Московський, буд. 10/12, ідентифікаційний код 14078902) суму заборгованості за період оренди з 01.06.2014 р. по 31.05.2015 р. включно у розмірі 9385,77 грн.; 903,18 грн. 3% річних за прострочення заборгованості за період з червня 2014 р. по 05.03.2018 р.; 7641,07 грн. інфляційних нарахувань за прострочення заборгованості за період з червня 2014 р. по січень 2018 р. включно; 1762,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 21.05.2018 р.

Суддя ОСОБА_4