КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2018 р. Справа№ 910/23273/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Гаврилюка О.М.

Коротун О.М.

секретар судового засідання : Вайнер Є.І.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 21.05.2018

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверс-Сіті"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 (дата підписання повного тексту рішення - 15.03.2018)

у справі №910/23273/17 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверс-Сіті"

до 1. Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингова фірма "Євротерра"

про визнання недійсним договору,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Аверс-Сіті" (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі, відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингова фірма "Євротерра" (далі, відповідач-2) про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що договір на проведення оцінки майна арештованого у виконавчому провадженні №50162314, сторонами якого є відповідачі, укладено з порушенням п. п. 1, 2, 4 ст. 203 Цивільного кодексу України та ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження", та ст.ст. 10, 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну діяльність в Україні", оскільки такий правочин було укладено без згоди власника майна та направлено на заниження вартості арештованого майна, що в свою чергу прямо порушує майнові права та інтереси позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі №910/23273/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вищезазначене рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності господарського договору на проведення оцінки майна арештованого у виконавчому провадженні №50162314, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2, а також те, що проведення оцінки арештованого майна позивача здійснюється у відповідності до приписів Закону України "Про виконавче провадження" та підставою для проведення оцінки є саме постанова державного виконавця.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Аверс-Сіті" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи; порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт також зазначив, що всупереч ст.ст. 202, 203, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 9, 10, 11 "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження", спірний договір було укладено відповідачем-1 без згоди власника майна, в той час як ТОВ "Аверс-Сіті" не був замовником та стороною договору на проведення оцінки майна.

Крім того, на думку позивача, місцевий господарський суд не взяв до уваги те, що Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби не є власником майна чи особою в якої майно перебуває на законних підставах та не може звертатись за оцінкою майна на яке накладеного арешт без доведення того факту, що майно належить на праві власності саме боржнику у виконавчому провадженні.

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач-1 у своєму відзиві зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без порушень вказаних норм, отже апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення суду слід залишити без змін. Крім того, зазначає, що відповідно до приписів ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" підставою для проведення оцінки арештованого майна позивача є не господарський договір, а постанова державного виконавця. Таким чином, на думку відповідача-1, оскільки між відповідачем-1 та відповідачем -2 відсутні майново-господарські зобов'язання, які виникають на підставі господарських договорів, тому проведення оцінки арештованого майна повинно здійснюватися на підставі положень Закону України "Про виконавче провадження" та підставою для проведення такої оцінки є постанова державного виконавця.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2018 справу №910/23273/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Гаврилюк О.М., Коротун О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2018 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Аверс-Сіті" процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі №910/23273/17, відкрито апеляційне провадження та призначено до розгляду на 21.05.2018.

Учасники судового процесу у судове засідання, призначене на 21.05.2018, не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями, наявними у матеріалах справи.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги та з огляду на відсутність передбачених статтею 202 Господарського процесуального кодексу України підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі учасників судового процесу

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва - слід залишити без змін.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 16.02.2016 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башіловим Валентином Олександровичем було відкрито виконавче провадження №50162314, про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 50162314 щодо боржника ТОВ "Аверс-Сіті" (позивача у справі) з примусового виконання виконавчого листа № 367/7827/14-ц від 22.01.2016, виданого Ірпінським міським судом Київської області про стягнення з ТОВ "Аверс-Сіті" на користь ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 15583877,82 грн. (т. 1, а.с. 31-32).

08.11.2016 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башіловим В. О. винесено постанову про призначення Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингова фірма "Євротерра" в особі Волошина Олександра Геннадійович (сертифікат НОМЕР_1, виданий Фондом державного майна України 08.09.2014), експертом у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду №367/7827/14-ц від 22.01.2016 (т. 1, а.с. 33-35).

Так, в даній постанові встановлено, що актами опису та арешту майна від 15.09.2016 №б/н було описано та арештовано майно боржника, а саме: квартира №59, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 57,1 кв.м; квартира №151, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 74,8 кв.м; квартира №163, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 75,3 кв.м; квартира №235, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею; квартира №243, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею146,7 кв.м; квартира №290, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 46,6 кв.м; квартира №304, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 81,5 кв.м; квартира №334, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 80,3 кв.м; квартира №345, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 49,2 кв.м; квартира №373, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 75,1 кв.м; квартира №396, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 75,4 кв.м; квартира №435, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 106,4 кв.м; квартира №439, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 106,6 кв.м.

Предметом даного спору є вимога позивача до відповідачів про визнання недійсним договору на проведення оцінки майна арештованого у виконавчому провадженні № 50162314.

Місцевим господарським судом встановлено, що між відповідачем-1 та відповідачем-2 відсутні майново-господарські зобов'язання, які виникають на підставі господарських договорів, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказаним укладення такого договору, а тому проведення оцінки арештованого майна позивача здійснюється у відповідності до приписів Закону України "Про виконавче провадження" та підставою для проведення оцінки є постанова державного виконавця.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4).

Нормами статті 204 Цивільного кодексу України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Нормами частини 1 ст. 10 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна проводиться на підставі договору між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.

Договір на проведення оцінки майна укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім. Під час укладання багатостороннього договору крім замовника оцінки стороною договору може виступати особа-платник, якщо оплату послуг суб'єкта оціночної діяльності здійснює інша особа, а не замовник. У цьому випадку на платника як сторону договору поширюються обмеження, зазначені в статті 8 цього Закону. Замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки. ( ч. 1, 2 ст. 11 Закону України "Про Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" ).

Приписами частини 1 ст. 7 Закону України "Про виконавче провадження" (чинного на час прийняття постанови про призначення експерта) визначено, що учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання.

Статтею 13 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що для з'ясування та роз'яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання. Як експерт або спеціаліст може бути запрошена будь-яка дієздатна особа, яка має необхідні знання, кваліфікацію та досвід роботи у відповідній галузі. Експерт або спеціаліст зобов'язаний надати письмовий висновок, а суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання - письмовий звіт з питань, що містяться в постанові державного виконавця, а також надати усні рекомендації щодо дій, які виконуються за його присутності. Експерт, спеціаліст і суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання мають право на винагороду за надані ними послуги. Розмір винагороди визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Винагорода та інші витрати, зумовлені проведенням експертизи, наданням висновку спеціаліста або звіту суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання належать до витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. За відмову без поважних причин від надання висновку чи за надання висновку, що містить завідомо неправдиві відомості, експерт несе кримінальну відповідальність, про що він має бути попереджений державним виконавцем. Збитки, завдані сторонам внаслідок видачі такого висновку, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. За недостовірну чи необ'єктивну оцінку майна суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання несе відповідальність у порядку, встановленому законом, а оцінювач - кримінальну відповідальність, про що він має бути попереджений державним виконавцем. Копії постанови державного виконавця про призначення у виконавчому провадженні експерта, спеціаліста або суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання надсилаються сторонам у триденний строк з дня її винесення.

У пункті 2.9. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за № 512/5 (у чинній редакції на час призначення експерта) роз'яснено, що для з'ясування та роз'яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), для оцінки майна (майнових прав) - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання, а також у разі потреби - перекладача.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 58 Закону України "Про виконавче провадження" визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні". У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно або якщо боржник чи стягувач заперечує проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для проведення оцінки майна.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що Закон України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" визначає правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб'єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів.

Оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін (ч. 1 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні").

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що господарський договір не являється єдиною правовою підставою для здійснення суб'єктом оціночної діяльності оплатних дій, спрямованих на оцінку майна та майнових прав, відповідно до положеннь Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", Закону України "Про виконавче провадження" та Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Оцінка майна проводиться і у інших випадках, встановлених законодавством України, що передбачено ст. 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність".

Отже, зі змісту ст. 10, ст. 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність" вбачається, що відносини із суб'єктом оціночної діяльності можуть бути побудовані на підставі договору, який визначає права і зобов'язання його сторін. Наявність такого договору є обов'язковою умовою, коли між суб'єктами права мають виникнути майново-господарські відносини.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Організаційно-господарськими визнаються господарські зобов'язання, що виникають у процесі управління господарською діяльністю між суб'єктом господарювання та суб'єктом організаційно-господарських повноважень, в силу яких зобов'язана сторона повинна здійснити на користь другої сторони певну управлінсько-господарську (організаційну) дію або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 176 ГК України).

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку у спірних правовідносинах, які виникли в межах виконавчого провадження, підставою для проведення оцінки арештованого майна позивача є не господарський договір, а постанова державного виконавця відповідно до ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження".

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що між відповідачем-1 та відповідачем-2 відсутні майново-господарські зобов'язання, які виникають на підставі господарських договорів.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказує, що позивачем не доведено наявність господарського договору на проведення оцінки арештованого майна у виконавчому провадженні № 50162314, укладеного між Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Консалтингова фірма "Євротерра" так і не надано самого договору.

Доказів, які б свідчили про протилежне позивачем не надано ані до суду першої інстанції місцевому, ані до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що, оскільки в даному випадку правовою підставою для здійснення оцінки арештованого майна є постанова державного виконавця, тому суд першої інстанції правомірно відхилив посилання позивача про те, що ТОВ "Аверс-Сіті" мав виступати замовником оцінки та про необхідність згоди власника майна та проведення конкурсу.

Отже, судова колегія апеляційного господарського суду встановивши, що між відповідачем-1 та відповідачем-2 відсутні майново-господарські зобов'язання, які виникають на підставі господарських договорів, проведення оцінки арештованого майна позивача здійснюється у відповідності до приписів Закону України "Про виконавче провадження" та підставою для проведення оцінки є постанова державного виконавця, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверс-Сіті" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі №910/23273/17 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі №910/23273/17 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверс-Сіті" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі №910/23273/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 у справі №910/23273/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/23273/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, та строки встановлені главою 2 розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Гаврилюк

О.М. Коротун