ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 903/657/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т.Б. - головуючого, Пількова К.М., Чумака Ю.Я.,

здійснивши перегляд у порядку письмового провадження постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 (судді: Демидюк О.О., Павлюк І.Ю., Савченко Г.І.) і рішення Господарського суду Волинської області від 10.10.2017 (суддя Костюк С.В.)

за касаційною скаргою Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області у справі № 903/657/17

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Волинської філії

до Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області,

про стягнення 332 955,73 грн,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Волинської філії (далі - ПАТ "Укртелеком") звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області (далі - Управління соцзахисту населення) про стягнення 332 955,73 грн компенсації за надані телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, на підставі статей 11, 509 Цивільного кодексу України, статей 174, 193 Господарського кодексу України, статей 91, 94 Бюджетного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим,що у період із січня по грудень 2016 року позивач надав телекомунікаційні послуги на пільгових умовах категоріям споживачів, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і Закону України "Про охорону дитинства", проте відповідач не відшкодував позивачеві витрати, понесені внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за спірний період.

Управління соцзахисту населення не визнало позовних вимог, у відзиві на позов просило відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що відповідач як розпорядник бюджетних коштів, керуючись Бюджетним кодексом України, приймає бюджетні зобов'язання та здійснює платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або із перевищенням повноважень, установлених законодавством, не є бюджетними зобов'язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Крім того, відповідач зазначив, що у місцевому і державному бюджеті на 2016 рік не передбачено можливості фінансування пільг, зокрема з послуг зв'язку, а отже правових підстав для відшкодування спірних витрат немає.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 10.10.2017 позов задоволено. Стягнуто з Управління соцзахисту населення на користь ПАТ "Укртелеком" 332 955,73 грн компенсації за надані телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, а також 4 994,34 грн судового збору.

Мотивуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із законодавчо визначеного обов'язку відповідача як розпорядника коштів бюджетного фінансування спірних соціальних пільг відшкодувати позивачеві витрати, понесені внаслідок надання позивачем телекомунікаційних послуг пільговим категоріям населення у періоді, за який заявлено суму до стягнення.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 рішення Господарського суду Волинської області від 10.10.2017 залишено без змін із тих же підстав, а апеляційну скаргу Управління соцзахисту населення - без задоволення.

Не погоджуючись із висновками господарських судів попередніх інстанцій, Управління соцзахисту населення подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 і рішення Господарського суду Волинської області від 10.10.2017 та прийняти нове рішення про відмову у позові.

Підставами для скасування оскаржених судових рішень скаржник зазначає неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, посилаючись на відсутність між сторонами у справі договірних відносин, а також на те, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" не передбачено видатків на відшкодування пільг із послуг зв'язку. Крім того, скаржник вважає, що судами попередніх інстанцій неправильно установлено обставини справи та неправильно оцінено зібрані у справі докази.

Від ПАТ "Укртелеком" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому товариство просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення у справі - в силі як законні та обґрунтовані, посилаючись на наявність правових підстав для відшкодування відповідачем позивачеві витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах у спірному періоді.

Від Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому управління зазначає, що відповідно до положень пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, у разі наявності у боржника окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Переглянувши постанову і рішення у справі, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та аргументи, викладені у відзивах, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Зазначеніі у касаційній скарзі аргументи не можуть бути підставою для скасування постанови у справі, оскільки вони суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій, фактично зводяться до переоцінки обставин, належно і повно встановлених судами, виходячи із такого.

Колегія суддів вважає, що рішення і постанову у справі ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, тому їх необхідно залишити без змін з таких підстав.

Господарські суди установили та підтверджено матеріалами справи, що ПАТ "Укртелеком", відокремленим підрозділом якого є Волинська філія ПАТ "Укртелеком", є оператором із надання телекомунікаційних послуг споживачам.

Управління соцзахисту населення (відповідач) є головним розпорядником коштів місцевого бюджету на здійснення заходів із виконання державних програм соціального захисту населення.

У період із 01.01 по 31.12.2016 позивач надав послуги зв'язку споживачам, які згідно з нормами чинного законодавства належать до пільгових категорій громадян, на загальну суму 332 955,73 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи обіговими відомостями нарахувань за категоріями пільг, розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов'язаних із наданням пільг).

Позивач також складав акти звіряння за надані населенню послуги, на які надаються пільги які відповідачем підписано не було, та неодноразово звертався до відповідача з листами про необхідність проведення звіряння розрахунків щодо загальної кількості пільговиків та суми заборгованості відповідно до Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 № 117.

За даними наведених вище розрахунків та актів звіряння внаслідок надання послуг зв'язку пільговим категоріям населення в період з 01.01 по 31.12.2016 позивач поніс витрати в сумі 332 955,73 грн, які відповідач не відшкодував, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Згідно зі статтею 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

ПАТ "Укртелеком" надає телекомунікаційні послуги категоріям споживачів на пільгових умовах відповідно до положень Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів органів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", Закону України "Про охорону дитинства".

Відповідно до частини 3 статті 63 Закону України "Про телекомунікації" та пункту 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295 (далі - Правила), споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Законом України "Про телекомунікації" та Правилами не встановлено жодних обмежень щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.

Наведені положення законодавства передбачають реалізацію державних соціальних гарантій певним категоріям громадян; визначеному законодавчо обов'язку оператора телекомунікаційних послуг надавати послуги зв'язку тим категоріям громадян, які мають установлені законодавством пільги з їх оплати, відповідає обов'язок держави в особі її органів відшкодувати вартість наданих послуг суб'єкту господарювання, який їх надає.

Згідно з частиною 6 статті 48 Бюджетного кодексу України бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

За змістом підпункту "б" пункту 4 частини 1 статті 89 та статті 102 Бюджетного кодексу України до видатків місцевих бюджетів належать видатки на відшкодування вартості послуг зв'язку, які надані тим категоріям громадян, яким державою надані пільги з їх оплати, що здійснюється за рахунок субвенцій з Державного бюджету України на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 102 Бюджетного кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (далі - Порядок) та встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів ведуть персоніфікований облік отримувачів пільг за соціальною ознакою згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 № 117 "Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги", а також здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги (пункт 2 Порядку).

Згідно з пунктом 3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

З огляду на викладене між сторонами виникли правовідносини з надання послуг зв'язку окремим категоріям населення на пільговій основі, в яких відповідач як розпорядник відповідних коштів зобов'язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги

При цьому чинне законодавство України не передбачає обов'язкового укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на пільги, оскільки зобов'язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із законів України, що, у свою чергу, спростовує наведений у касаційній скарзі довід про зворотне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 1, 2 статті 509, частинами 3, 4 статті 11 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Позивач є суб'єктом господарювання, який надає телекомунікаційні послуги споживачам, метою діяльності позивача як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку відповідно до частини 2 статті 3 Господарського кодексу України.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

З огляду на наведені норми законодавства у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг зв'язку, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у відповідача як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, - цивільний обов'язок здійснити із позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина 1 статті 167 Цивільного кодексу України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 Цивільного кодексу України).

Отже, господарські суди попередніх інстанцій правильно вказали, що відповідач зобов'язаний здійснити розрахунки з позивачем щодо послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, у період із 01.01.2016 по 31.12.2016, а відсутність бюджетних призначень на ці видатки в 2016 році не є підставою для звільнення відповідача від виконання встановленого чинним законодавством зобов'язання.

Право позивача на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих ним своїм абонентам - пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" видатків на ці потреби не було передбачено, оскільки фінансові зобов'язання держави виникли не із зазначеного Закону, а із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також із нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків із постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України та статтею 617 Цивільного кодексу України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо у залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України наголосив, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом із тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ (справа "Кечко проти України", заява № 63134/00), держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення ЄСПЛ). У пункті 26 цього рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

У рішеннях ЄСПЛ від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Наведену правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справах № 911/4249/16, № 906/621/17.

Таким чином, з огляду на зазначене, колегія суддів погоджується із висновком господарських судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 332 955,73 грн компенсації за надані телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати; заперечень і доказів щодо необґрунтованості наведених позивачем розрахунків, змісту складених позивачем реєстрів осіб, які мають право на пільги, відповідачем надано не було.

Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Ураховуючи наведені приписи законодавства та обставини, встановлені господарськими судами, колегія суддів зазначає, що оскаржені судові рішення у справі ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права, а отже підстав для їх скасування немає.

Оскільки підстав для скасування постанови і рішення та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 і рішення Господарського суду Волинської області від 10.10.2017 у справі № 903/657/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Дроботова

Судді: К.М. Пільков

Ю.Я. Чумак