КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2018 р. Справа№ 910/16807/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Петрик М.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Пшеничний Ю.В. - ордер серії КС № 293478 від 24.04.2018 р.;

від третьої особи: не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мельниченко Ганни Михайлівни

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2018 р.

у справі № 910/16807/17 (суддя Спичак О. М., м. Київ, повний текст складено - 22.02.2018 р.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Уксоцбанк"

до Фізичної особи-підприємця Мельниченко Ганни Михайлівни

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_4

про стягнення 1 117 536,19 грн.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Уксоцбанк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Мельниченко Ганни Михайлівни за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 про стягнення 1 117 536,19 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2018 року у справі № 910/16807/17 частково задоволено позовні вимоги, стягнуто з Фізичної особи-підприємця Мельниченко Ганни Михайлівни на користь Публічного акціонерного товариства "Уксоцбанк" заборгованість за кредитом в сумі 42 383,48 грн., суму заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 233 963,56 грн., інфляційні втрати за порушення строків повернення кредиту в розмірі 5 162,43 грн., інфляційні втрати за порушення строків сплати процентів за користування кредитом в сумі 27 245,49 грн. та судовий збір в розмірі 4 631,32 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в грудні місяці 2009 року позивачем було направлено лист вимогу на суму 473 782,33 грн. на ім'я поручителя, а тому на підставі ст. 1050 ЦК України та п.п. 3.2.6.2 та п. 3.2.6. кредитного договору позивач фактично змінив кінцевий термін погашення заборгованості по кредитному договору. Також апелянт не погодився з розміром нарахованих відсотків на суму кредиту.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.04.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі № 910/16807/17 та призначено до розгляду на 24.04.2018 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2018 року було відкладено розгляд справи на 22.05.2018 р.

Представник третьої особи у судове засідання 22.05.2018 року не з'явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи представники сторін були повідомлені належним чином, однак 23.04.2018 р. через відділ документального забезпечення суду від третьої особи надійшло клопотання, в якому останній просить суд розглядати справи за відсутності третьої особи.

Представник позивача у судове засідання 22.05.2018 року не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час і місце розгляду справи представники сторін були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.05.2018 р. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 28.03.2008р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (правонаступником якого згідно п.1.2.2 статуту є Публічне акціонерне товариство "Уксоцбанк") (кредитор) та Фізичною особою - підприємцем Мельниченко Ганною Михайлівною (позичальник) було укладено договір кредиту № 24-11/47, відповідно до п.1.1 якого (в редакції додаткової угоди №1 від 21.10.2008р.) кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, в сумі 508 600,00 грн. (кредит) зі сплатою 19% річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеними тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в додатку №1 до цього договору, що є його невід'ємною частиною (тарифи), та порядком повернення кредиту щомісячно рівними частинами в сумі 6054,76 грн., а в останній місяць 6054,92 грн., не пізніше 28 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем в якому було надано кредит, та з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 26 березня 2015р., на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2 договору кредит надається позичальнику на купівлю автомобіля МАЗ 630305220 згідно з договором №СФ- купівлі-продажу із залученням банківського кредиту від 15.02.2008р., укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю "Группа підприємств АВТЕК", та придбання краново-маніпуляційної установки Palfinger PK32080D згідно з договором купівлі-продажу №2801/08-1 від 28.01.2008р., укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецтехсервіс".

Зі змісту п. 1.3 договору вбачається, що зобов'язання позичальника за вказаним правочином забезпечуються укладанням договору застави транспортного засобу з Фізичною особою - підприємцем Мельниченко Ганною Михайлівною та договору поруки з ОСОБА_4.

Згідно з п. 2.1 кредитного договору надання кредиту на цілі, зазначені в п. 1.2. цього договору, здійснюється шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку №НОМЕР_1 в Печерському відділенні КМФ АКБ "Укрсоцбанк" на поточний рахунок позичальника №НОМЕР_2 в Печерському відділенні КМФ АКБ "Укрсоцбанк" на підставі письмової заявки позичальника.

Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно, в останній робочий день поточного місяця за період з останнього робочого дня попереднього місяця по день, що передує останньому робочому дню поточного місяця за методом "факт/360" де "факт" - це фактична кількість днів в періоді, за яких здійснюється нарахування процентів, а " 360" - умовна кількість днів в році. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту. Сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті надання кредиту щомісячно не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі на рахунок №НОМЕР_3, відкритий в Печерському відділенні КМФ АКБ "Укрсоцбанк". У випадку, якщо день сплати процентів за користування кредитом припадає на неробочий день кредитора, то днем сплати процентів вважається попередній робочий день кредитора (п.п.2.3, 2.4 договору).

Пунктами 2.7, 2.8 договору передбачено, що кредит вважається повернутим в момент (день) зарахування грошових коштів в сумі заборгованості за кредитом на позичковий рахунок, вказаний у п.2.1 договору. Позичальник доручає кредитору здійснювати договірне списання грошових коштів по мірі їх надходження, в розмірі існуючої заборгованості за цим договором, в тому числі, кредитом, нарахованими процентами та комісією, а також можливою неустойкою (пенею, штрафом) з поточних рахунків позичальника: № НОМЕР_4 в Печерському відділенні КМФ АКБ "Укрсоцбанк".

Відповідно до п. 7.3. договору цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до виконання сторонами належним чином і у повному обсязі всіх своїх зобов'язань за договором.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов кредитного договору Публічним акціонерним товариством "Уксоцбанк" було видано позичальнику грошові кошти в сумі 508 600,00 грн., що підтверджується банківською випискою з рахунку Фізичної особи-підприємця Мельниченко Ганни Михайлівни.

В той же час, як вбачається з наявної в матеріалах банківської виписки з рахунку відповідача, позичальником частково було виконано свої обов'язки з повернення кредитних коштів, зокрема, сплачено у період з 25.04.2008р. по 28.01.2009р. грошові кошти на загальну суму 60 547,60 грн.

11.08.2017 р. позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу № USB/316 від 27.06.2017 р. про усунення порушень, в якому зазначив, що станом на 26.05.2017 р. у відповідача існує заборгованість за кредитним договором у сумі 1 253 041,13 грн., зокрема, 448 052,40 грн. заборгованості за кредитом та 552 170,31 грн. заборгованості за відсотками.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, зазначає про порушення відповідачем умов договору кредиту №24-11/47 від 28.03.2008р. в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом в розмірі та строки, що визначені правочином.

З матеріалів справи вбачається, що спір у справі виник у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання норм статей 1054-1057-1 Цивільного кодексу України, а в частині, що не суперечить вказаним нормам та умовам договору, регулюється ст.1046-1053 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Матеріалами справи підтверджується факт надання позивачем відповідачу грошових коштів шляхом їх перерахування на рахунок відповідача, відкритий в публічному акціонерному товаристві "Укрсоцбанк", що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою.

Обставини належного виконання кредитором своїх обов'язків за договором №24-11/47 від 28.03.2008р. в частині надання кредитних коштів позичальнику відповідачем протягом розгляду спору не заперечувались.

Частиною 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Статтею 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування.

Як встановлено вище, згідно п.1.1 договору кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, в сумі 508 600 грн. (кредит) зі сплатою 19% річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеними тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в додатку №1 до цього договору, що є його невід'ємною частиною (тарифи), та порядком повернення кредиту щомісячно рівними частинами в сумі 6054,76 грн., а в останній місяць 6054,92 грн., не пізніше 28 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем в якому було надано кредит, та з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 26 березня 2015р., на умовах, визначених цим договором.

Тобто, сторони у кредитному договорі встановили як його строк дії, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню до 26.03.2015 р.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

В той же час, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем порушувались обов'язки, передбачені п. 1.1. кредитного договору в частині повернення сум чергових платежів та сплати процентів за користування кредитними коштами, що призвело до виникнення заборгованості за кредитом у сумі 448 052,40 грн. та процентів за користування кредитними коштами у сумі 552 170,31 грн.

Посилання відповідача про те, що ним було частково погашено заборгованість за кредитом у сумі 7500,00 грн. відповідно до квитанцій від 27.02.2013р. на суму 2500,00 грн. та від 20.06.2013р. на суму 5000,00 грн. судом першої інстанції правомірно було відхилено з огляду на наступне.

Як вбачається з наданих відповідачем квитанцій від 27.02.2013р. на суму 2500,00 грн. та від 20.06.2013р. на суму 5000,00 грн. ними оформлено банківські операції з надходження торговельної виручки на рахунок № НОМЕР_5.

Проте, як вже було встановлено вище, умовами укладеного між сторонами правочину передбачено, що кредит вважається повернутим в момент (день) зарахування грошових коштів в сумі заборгованості за кредитом на позичковий рахунок, вказаний у п.2.1 договору. Позичальник доручає кредитору здійснювати договірне списання грошових коштів по мірі їх надходження, в розмірі існуючої заборгованості за цим договором, в тому числі, кредитом, нарахованими процентами та комісією, а також можливою неустойкою (пенею, штрафом) з поточних рахунків позичальника: № НОМЕР_4 в Печерському відділенні КМФ АКБ "Укрсоцбанк".

У п.2.1 договору №24-11/47 від 28.03.2008р. зазначено, що позичковим є рахунок № НОМЕР_1 в Печерському відділенні КМФ АКБ "Укрсоцбанк".

Отже, у даному випадку договором передбачено право кредитора здійснювати договірне списання саме з рахунку позичальника №НОМЕР_4 в Печерському відділенні КМФ АКБ "Укрсоцбанк", а не з рахунку №НОМЕР_5, на якому обліковувались зазначені кошти.

Отже, виходячи з вищевикладених умов укладеного між сторонами договору, у суду відсутні підстави для прийняття квитанцій від 27.02.2013р. на суму 2500,00 грн. та від 20.06.2013р. на суму 5000,00 грн. в якості належних та допустимих у розмінні Господарського процесуального кодексу України доказів часткового погашення позичальником своєї заборгованості за кредитним договором.

Посилання апелянта на те, що грудні місяці 2009 року позивачем було направлено лист вимогу на суму 473 782,33 грн. на ім'я поручителя, а тому на підставі ст. 1050 ЦК України та п.п. 3.2.6.2 та п. 3.2.6. кредитного договору позивач фактично змінив кінцевий термін погашення заборгованості по кредитному договору, визнається колегією суддів безпідставним з огляду на наступне.

В матеріалах справи наявний лист ПАТ «Укрсоцбанк» № 27-02/96-5886 від 07.12.2009 р., який був адресований на ім'я ОСОБА_4, що є поручителем за договором поруки в забезпечення виконання кредитного договору, та відповідно до якого банк вимагав від поручителя сплатити суму заборгованості у розмірі 473 482,33 грн., з яких 448 052,40 грн. - заборгованість за кредитом, 25 429,93 грн. - заборгованість за відсотками по кредиту.

Відповідно до п. 3.2.6. п.п. 3.2.6.2. кредитного договору у разі невиконання позичальником своїх обов'язків за цим договором банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання ним своїх зобов'язань за цим договором протягом 30 календарних днів від дня отримання позичальником письмової вимоги про повернення кредиту, сплати процентів, комісій, а також можливої неустойки (пені, штрафу).

Отже, умовами договору сторони передбачили можливість банку вимагати дострокового погашення кредиту у разі невиконання позичальником своїх обов'язків за договором саме після отримання позичальником письмової вимоги про повернення кредиту, сплати процентів, комісій, а також можливої неустойки.

Однак, наданий відповідачем лист підтверджує направлення листа-вимоги на суму 473 482,33 грн. на адресу ОСОБА_4, який є поручителем, в той час як позичальником за кредитним договором є ФОП Мельниченко Г.М.

Доказів направлення аналогічного листа на адресу позичальника матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи, що в матеріалах справи відсутній лист від грудня 2009 року, яким банк вимагав від позичальника дострокового погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, а тому колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про те, що позивачем у грудні 2009 року було змінено кінцевий термін погашення заборгованості за кредитним договором.

Частиною 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується із положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, враховуючи відсутність доказів сплати основного боргу по кредиту в сумі 448 052,40 грн. та процентів за користування грошовими коштами у сумі 552 170,31 грн., колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом у сумі 448 052,40 грн. та заборгованості за процентами у сумі 552 170,31 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було подано до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, в якій відповідач вказував на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з заявленими позовними вимогами.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст 261 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

При цьому, суд враховує, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007р. Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Як вказувалось судом, умовами спірного кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується здійснювати погашення кредиту щомісячно рівними частинами в сумі 6054,76 грн., а в останній місяць 6054,92 грн., не пізніше 28 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому було надано кредит, та з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 26 березня 2015р.

До того ж, умовами договору №24-11/47 від 28.03.2008р. визначено, що сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті надання кредиту щомісячно не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі на рахунок №НОМЕР_3, відкритому в Печерському відділенні КМФ АКБ "Укрсоцбанк".

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 29.10.2014 р. у справі № 6-169цс14.

Тобто, з огляду на те, що умовами договору №24-11/47 від 28.03.2008р. передбачено відповідний графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами (щомісячно), а тому перебіг строку позовної давності за позовними вимогами про стягнення заборгованості по тілу кредиту та процентами за користування кредитними коштами визначається окремо за кожним відповідним періодом внесення платежу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом до суду 25.09.2017 року, що підтверджується відтиском печатки відділення поштового зв'язку на конверті, в якому до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Уксоцбанк".

Отже, строк позовної давності за вимогами про стягнення тіла кредиту, частина якого рівними частинами повинна була бути повернута позичальником до 25.09.2014р. (включно) фактично сплив, внаслідок чого в цій частині вимоги позивача підлягають залишенню без задоволення.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, перевіривши розрахунок суду першої інстанції з урахуванням пропущеного строку позовної давності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги Публічного акціонерного товариства "Уксоцбанк" про стягнення заборгованості по тілу кредиту підлягають частковому задоволенню на суму 42 383,48 грн. (починаючи з платежу, який повинно було бути внесено позичальником не пізніше 28.09.2014р.), а вимоги про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитними коштами - на суму 233 963,56 грн. (починаючи із заборгованості за процентами за користування кредитом, що були нараховані за вересень 2014р.).

Стосовно позивних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, то колегія суддів вважає за можливе зазначити про наступне.

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок інфляційних втрат з урахуванням пропущеного позивачем строку позовної давності, погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за порушення строків повернення кредиту в розмірі 5 162,43 грн. та інфляційні втрати за порушення строків сплати процентів за користування кредитом в сумі 27 245,49 грн.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 12.02.2018 року у справі № 910/16807/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мельниченко Ганни Михайлівни на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2018 року у справі № 910/16807/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2018 року у справі № 910/16807/17 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на відповідача (апелянта).

4. Матеріали справи № 910/16807/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 25.05.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко