РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року Справа № 918/341/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Максютинська Д.В.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, довіреність №441-юд від 28.12.2017 р.;

відповідача: ОСОБА_2, довіреність №09/12/224 від 17.04.2017 р.

третьої особи: представник не з"явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 акціонерного товариства "РІВНЕАЗОТ" на рішення господарського суду Рівненської області, ухваленого 12.03.18р. суддею Бережнюк В.В. у м.Рівне, повний текст складено 20.03.2018р. у справі № 918/341/16

за позовом ОСОБА_3 акціонерного товариства "Рівнеазот" (змінено назву з ОСОБА_4 акціонерного товариства "Рівнеазот" на Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот" на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 26.05.2017 р.)

до відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ"

про визнання договору поруки недійсним

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Рівнеазот (надалі позивач) звернулося з вказаним позовом до господарського суду Рівненської області до ОСОБА_4 акціонерного товариства Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ (третя особа), посилаючись на те, що Договір поруки № 20-0189/3-3 від 05 лютого 2015 року (надалі Договір) укладений з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, в момент його вчинення недодержано вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України та просить визнати даний Договір недійсним.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 11.08.2016 у справі №918/341/16, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 30.06.2017, позов задоволено, визнано недійсним договір поруки №20-0189/3-3 від 05.02.2015, укладений між ОСОБА_4 акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ОСОБА_4 акціонерним товариством "Рівнеазот".

Постановою Вищого господарського суду України від 07 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" задоволено частково, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 30.06.2017 та рішення Господарського суду Рівненської області від 11.08.2016 у справі №918/341/16 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області в іншому складі суду.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 12.03.2018р. у справі №918/341/16 в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірний Договір поруки не суперечить положенням ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, та містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочину.

Зокрема, суд зазначив, що позивач не довів належним чином існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими приписи статті 233 ЦК України пов'язують можливість визнання недійсним договору поруки.

Крім того, судом відмічено, що наявність непогашеної заборгованості ПрАТ "Рівнеазот" перед іншими підприємствами не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки такої підстави, як неможливість укладення договорів при наявності заборгованості, нині діючим законодавством не передбачено.

Спростовуючи доводи позивача щодо невідповідності спірного правочину вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки він укладений після порушення основного зобов'язання та наявності рішення про стягнення коштів з боржника, місцевий господарський суд, посилаючись в тому числі направову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 12.12.2011р. у справі № 9/272, вказав, що приписами закону за умови, що зобов'язання є дійсним, надання поруки по вже порушеному зобов'язанню не заборонено. Тобто головною ознакою дійсності є та обставина, що на момент укладення договору поруки вже має існувати основне зобов'язання.

Крім того, судом встановлено, що оспорюваний правочин укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань ПрАТ Сєвєродонецьке об'єднання "Азот" за Кредитним договором 20-2199/2-1 від 23 липня 2013 р. ПрАТ "Рівнеазот" підписуючи даний договір поруки був ознайомлений з його умовами та погодився з ними.

Також суд першої інстанції при розгляді справи прийшов до висновку, що позивачу було достеменно відомо та зрозуміло за зобов'язаннями якого конкретно кредитного договору він поручився. Позивач не обгрунтував та не довів наявності умислу у діях відповідача, тобто навмисного введення банком позивача в оману для укладення спірного договору поруки.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Рівненської області від 12.03.2018р. у справі № 918/341/16, в якій зазначає, що дане рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник не погоджується із висновком суду щодо відсутності порушення вимог частини 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України та зазначає, що пунктом 2.2 договору поруки №20-0189/3-3 визначено, що у випадку невиконання або прострочення виконання Позичальником зобов'язань, що випливають із кредитного договору, Поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник в обсязі не більше 50 000 000 доларів США. Натомість, відповідно до положень Цивільного кодексу України умовами договору поруки не передбачається забезпечення виконання стягнути (присуджених) по рішенню суду коштів. Зазначене свідчить про недодержання в момент вчинення правочину вимоги, встановленої частиною 1 ст. 203 ЦК України, що є достатньою підставою для визнання вказаного правочину недійсним. Крім того, договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому скаржник посилається на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 12.12.2011 у справі №9/272, згідно якої порука може надаватись тільки у відношенні реально існуючого зобов'язання. Відтак, скаржник стверджує, що спірний договір поруки підписувався не для забезпечення виконання реально існуючого зобов'язання боржника перед кредитором, а виключно для отримання відповідачем нового боржника за вже простроченим кредитним договором, тобто без мети настання правових наслідків, що обумовлені суттю поруки.

Апелянт як на підставу визнання недійсним спірного договору поруки посилається на те, що Поручитель був введений в оману , оскільки на момент укладення оспорюваного правочину для ознайомлення йому було надано інший кредитний договір. Так, договір поруки № 20-00189/3-3 від 05.02.2015 укладався з метою забезпечення виконання умов кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-2199/2-1 від 23.07.2013, однак для ознайомлення ПАТ «Рівнеазот» як поручителю було надано інший кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-3703/2-1 від 22.11.2013. Крім того, апелянту як поручителю не було відомо про укладення між сторонами кредитного договору , договору про внесення змін та доповнень №20-0020/2-1, відповідно до якого збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом. Про існування даного договору апелянту стало відомо лише після я отримання позовної заяви ПАТ «промінвестбанк» про стягнення з ПАТ 2рівнеазот» заборгованості за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23.07.2013 саме 08.10.2015, тобто вже після укладення договору поруки. Також відповідачем не повідомлено про те, що ним укладено договір поруки по кредитному договору №20-2199/2-1 від 23.ю07.2013 з ПАТ «Азот» (м.Черкаси).

Крім того, апелянт не погоджується із висновком суду про визначеність предмета договору поруки. Вказує, що пунктом 2.1 договору поруки №20-0189/3-3, який визначає предмет договору, поручитель у відповідності до умов цього договору, у випадку невиконання та/або прострочення виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором зобов'язується виконати зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитним договором, з урахуванням п.2.2 цього договору. Таким чином, пунктом 2.1 спірного договору не визначено конкретно, за якими саме зобов'язаннями, по якому кредитному договору ПАТ «Рівнеазот» виступає в якості поручителя, що свідчить про невизначення істотної умови договору предмета договору. Разом з тим, судом першої інстанції дана обставина безпідставно не взята до уваги.

Також апелянт як на підставу визнання спірно договору недійсним посилається на те, що предмет спірного договору вже не існував, так як зобов'язання по кредитному договору закінчились 30.04.2014.

Ухвалою суду від 23 квітня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі №918/341/16, розгляд апеляційної скарги призначено на 16 травня 2018 року на 10.30 год.

07.05.2018 на адресу суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує вимоги, вважає рішення господарського суду Рівненської області від 12.03.2018р. у справі №918/341/16 таким, що винесене на підставі всебічного та повного дослідження матеріалів справи, всім доводам позивача та відповідача надана належна оцінка.

Зокрема, відповідач заперечує додаткові підстави позову апелянта, які не розглядались у суді першої інстанції щодо відсутності предмета договору та зазначає, що вказані підстави в силу вимог ст..46 ГПК України не можуть та не могли бути підставою позову при новому розгляді справи та відповідно підставою апеляційного оскарження.

Крім того, відповідач у відзиві заперечує доводи апелянта стосовно неотримання прибутку ним як поручителем від укладання договору поруки та вказує, що Неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не пов'язана з господарською діяльністю товариства, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати дохід від конкретної операції. Господарська операція, направлена на отримання доходу, не завжди може мати позитивний економічний ефект, що є нормальним процесом здійснення господарської діяльності. (Правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 28.02.2011 р. у справі №21-13а11). Крім того, твердження апелянта про невідповідність договору поруки цілям товариства спростовуються змістом Статуту позивача. Також відповідач у відзиві звертає увагу на те, що кінцевим бенефіціаром (фактично власником) і позичальника, і поручителя (скаржника), згідно офіційних даних ЄДР, є одна особа - ОСОБА_5, що виключає «збитковість операції», зважаючи на отримання позичальником кредитних коштів та можливість вирішити питання відшкодування сплаченої суми між позичальником та поручителем в договірному порядку (вже без участі ПАТ «Промінвестбанк»).

Заперечуючи твердження апелянта про введення його в оману та невизначеність предмету договору поруки, відповідач посилається на те, що Позивач не надає доказів того, що сторони домовились про один договір поруки, а позивачу було надано інший (акти приймання - передачі, переписка тощо).

Також, в матеріалах справи наявне звернення ПАТ «Рівнеазот» (лист від 02.02.2015р. № 429) до ПАТ «Промінвестбанк» про згоду виступити поручителем по зобовязаннях ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання «Азот», як за Кредитним договором № 20-2199/2-1 від 23 липня 2013р., так і за Кредитним договором № 20-3703/2-1 від 22 листопада 2013р. Отже, це свідчить, що апелянту було відомо про наявність двох Кредитних договорів, а не про обман.

Щодо решти доводів апеляційної скарги, відповідач зазначив, що вони спростовуються матеріалами справи, судом першої інстанції повно з»ясував усі обставини у справі і дав їм належну і правильну юридичну оцінку.

15.05.2018 на адресу суду надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи копії договору застави майнових прав №20-2200/3-1 від 23.07.2013 та про витребування у відповідача оригіналів договору застави майнових прав №20-2200/3-1 від 23.07.2013, контракту №13/0168 від 23.07.2013, контракту № 13/0169 від 23.07.2013, контракту № 13/0170 від 23.07.2013 та інформації про виконання договору застави майнових прав №20-2200/3-1 від 23.07.2013.

В судовому засіданні 16.05.2018 представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги у повному обсязі з підстав, викладеним у ні й та надав пояснення в обгрунтування своєї правової позиції. Вважає рішення таким, що винесене з порушенням норм процесуального права. Крім того, апелянт підтримав клопотання щодо витребування у відповідача додаткових доказів до долучення до матеріалів справи копії договору застави майнових прав №20-2200/3-1 від 23.07.2013.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив, з підстав, викладених у відзиві. Просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 акціонерному товариству Рівнеазот та залишити рішення господарського суду Рівненської області від 12.03.2018 року без змін.

Представник третьої особи у судове засідання не з» явився та не реалізував процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення поштових відправлень.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Дослідивши матеріали справи, враховуючи наявність апеляційної скарги та відзиву відповідача на апеляційну скаргу, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника третьої особи, оскільки вона не скористалася своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України

Відповідно до ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 05.02.2015 між ОСОБА_4 акціонерним товариством Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (кредитор) та ОСОБА_4 акціонерним товариством Рівнеазот (поручитель) укладено Договір поруки № 20-00189/3-3 (далі договір поруки).

За умовами п.1.1. договору поруки "Кредитор" - Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк - кредитор ОСОБА_3 акціонерного товариства "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ" за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23 липня 2013 року з урахуванням Договору про внесення змін та доповнень №20-0020/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23 липня 2013 року (далі - "Кредитний договір"), за яким у забезпечення виконання зобов'язань Позичальника укладено цей Договір.

Пунктом 1.2. визначено, що "Позичальник" - це Приватне акціонерне товариство "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ", яке зобов'язується повернути Кредитору кредит, наданий шляхом відкриття невідновлюваної кредитної лінії в розмірі 50 000 000 , 00 доларів США, датою остаточного повернення всіх сум кредиту є 30 квітня 2014 року, сплатити проценти за користування ним у розмірі: 11% річних за користування кредитними коштами в доларах США, проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі: 16% річних за користування кредитними коштами в доларах США, сплатити проценти при настанні умов та в розмірі передбаченому п.3.2. та п.3.3. Кредитного договору, сплатити неустойку (пеню, штрафи), а також відшкодувати Кредитору всі збитки, понесені ним внаслідок невиконання Позичальником умов Кредитного договору у розмірі і у випадках, передбачених Кредитним договором.

"Поручитель" - Публічне акціонерне товариство "Рівнеазот", - особа, яка зобов'язується перед Кредитором відповідати за погашення боргу за Кредитним договором на засадах солідарного боржника (п.1.3. Договору поруки).

Згідно з пунктом 2.1 договору поруки, поручитель у відповідності до умов цього договору, у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором зобовязується виконати зобовязання по погашенню заборгованості за кредитним договором, з урахуванням п. 2.2 цього договору, а саме погасити:

1) заборгованість з повернення кредитору кредиту за кредитним договором;

2) нараховані за користування кредитом проценти, виходячи з встановлених кредитором процентних ставок у розмірі 11% річних, та процентів за неправомірне користування кредитом у розмірі 16% річних, сплатити, у випадку порушення позичальником п.п. 3.10.1, 3,10.2., 3.10.3 кредитного договору збільшений розмір процентів на 5% річних, сплатити проценти у розмірі та у порядку, передбаченому п. 3.2 та п. 3.3. кредитного договору;

3) суми неустойки (штрафу, пені);

4) суми збитків, завданих кредиторові, понесених останнім внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору, у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором.

Відповідно до п.п. 1.1., 1,2 договору поруки позичальником за цим договором є Приватне акціонерне товариство "Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ" за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23.07.2013 з урахуванням договору про внесення змін та доповнень №20-0020/2-1 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23.07.2013.

У випадку невиконання або прострочення виконання позичальником зобов'язань, що випливають із кредитного договору, поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник в обсязі не більше 50 000 000,00 доларів США (п. 2.2 договору поруки).

У пункті 2.3 договору поруки вказано, що поручитель знайомий з умовами кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3703/2-1 від 22.11.2013.

Поручитель обізнаний про наявність судових спорів на підставі кредитного договору та про наявність рішень по судових справах: №910/9932/14, № 910/11585/14, №910/16628/14 на дату підписання цього договору (п. 5.7 договору поруки).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2014 у справі № 910/9932/14, зміненим постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.04.2015, позовні вимоги ПАТ Промінвестбанк до ПАТ КБ Надра та ПрАТ Сєверодонецьке обєднання АЗОТ про стягнення заборгованості по Кредитному договору задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ" на користь ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 590093630,99 грн в т.ч.: 583149150,00 грн - простроченої заборгованості за кредитом (доларовий еквівалент -50 000 000,00); - 2 664 667,73 грн - прострочених процентів за користування кредитом (доларовий еквівалент 228 472,23); - 4203924,41 грн - пені за прострочення сплати кредиту (пеня нарахована станом на 30.04.2014); - 2808,85 грн - пені за прострочення сплати процентів (пеня нарахована станом на 30.04.2014); - 73 080,00 грн. судового збору.

Розглядаючи позовні вимоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 4 ст. 179 ГК України визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь- які умови договору, що не суперечать законодавству.

Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції.

Статтею 6 ЦК України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в них актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням йог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Положеннями статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, і поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Для укладення договору поруки необхідна наявність у боржника обовязку, який він має виконати перед кредитором, тобто дійсність зобовязання щодо виконання якого надається порука, при цьому норми Цивільного кодексу України не обмежують можливість надання поруки фактом вже наявності або ще відсутності порушення зобовязання, щодо якого надається порука.

Аналізуючи вищевикладені норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що вказаними приписами закону за умови, що зобовязання є дійсним, укладання договору поруки по вже порушеному зобовязанню не заборонено. При цьому колегія суддів звертає увагу, що саме до цього зводяться висновки суду касаційної інстанції, якою були скасовані судові рішення попередніх інстанцій та направлена справа на новий розгляд, а також висновки суду касаційної інстанції в аналогічних справах.

Крім того, матеріали справи містять підтвердження щодо дійсності зобов'язання, а саме дійсність зобов'язань за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 20-2199/2-1 від 23.07.2013 р., щодо яких надавалась порука за договором поруки № 20-0189/3-3 від 05.02.2015 р. була встановлена у рішенні Господарського суду міста Києва від 12.08.2014 р. у справі № 910/9932/14. Так, встановлено, що сторони погодили всі істотні умови в договорі поруки № 20-0189/3-3 від 05.02.2015 р. Доводи позивача, що поручитель не може в такому випадку забезпечити виконання зобов'язання третьою особою, оскільки воно вже було порушене, відхиляються, як необгрунтовані, оскільки боржник знав про наявність порушеного зобов'язання.

Не беруться до уваги колегією твердження позивача щодо припинення договору, а відтак неможливість його забезпечення, оскільки позивачем неправомірно ототожнено поняття припинення договору (у зв"язку з закінченням строку, на який той був укладений) та припинення зобов"язання. Порукою забезпечуються саме зобов"язання за правочином, а не сама угода. Наявність зобов"язань за кредитним договором, укладеним між відповідачем та третьою особою, щодо сплати кредитних коштів, відсотків, неустойки на час укладення договору поруки підтверджена матеріалами справи та не заперечується сторонами.

З тексту договору поруки (зокрема пункту 5.7. договору поруки) вбачається про усвідомлення поручителем факту порушення зобов'язання та наявності судових спорів про стягнення боргу. При цьому, суть поруки полягає в тому що поручитель стає солідарним боржником поряд з основним боржником, що спростовує твердження позивача про "отримання" відповідачем нового боржника, оскільки договір поруки за своєю правовою природою не є новацією та не змінює інший правочин, а також не є правочином про заміну боржника у зобов"язанні.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів апелянта, викладених у апеляційній скарзі щодо визнання спірного договору недійсним з підстави укладення його після порушення боржником виконання зобов'язань за кредитним договором.

Розглядаючи підстави визнання недійсності спірного правочину, викладені у позові, зокрема відсутності мети настання правових наслідків для господарської діяльності позивача, колегія суддів також вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на вищевказані висновки щодо дійсності зобов'язань за кредитним договором.

Так, як вже зазначено вище, сторони при укладенні договору можуть врегулювати свої відносини на власний розсуд та встановити розмір відповідальності за поручителя перед кредитором за виконання зобовязань боржником як у повному обсязі так і певній його частині.

Загальні умови забезпечення виконання зобов'язань визначені ст. 548 ЦК України, а саме: виконання зобовязання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом, недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

За загальним правилом, як і інші способи забезпечення виконання зобовязань, договір поруки забезпечує дійсне зобовязання.

Тобто головною ознакою дійсності є та обставина, що на момент укладення договору поруки вже має існувати основне зобовязання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.12.2011 р. у справі № 9/272.

Колегією суддів при цьому береться до уваги те, що позивачем не наведено доказів наявності іншої мети та не доведено наявності умислу сторін договору на вчинення правочину без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються даним правочином.

Розглянувши доводи позивача щодо недійсності спірного правочину з підстав укладення його під впливом обману та тяжкої для позивача обставини, колегія суддів бере до уваги наступне.

Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з частиною 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статей 203, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України передбачена недійсність правочинів з вадами волі, коли волевиявлення учасника правочину не відповідає його внутрішній волі, у тому числі якщо внутрішня воля сторони сформувалась невірно під впливом обману. Суд враховує, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Тобто особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману та наявність умислу в діях її контрагента, а й та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Зокрема, позивач наголошує, що його введено в оману, оскільки йому незрозуміло за зобов'язаннями якого кредитного договору він поручився, оскільки в пункті 3.2. договору поруки міститься твердження про ознайомлення з кредитним договором, номер якого не відповідає пункту 1.1. кредитного договору.

Разом з тим, колегією суддів з матеріалів справи вбачається, що протоколом заочного голосування наглядової ради ПАТ "Рівнеазот" №30/01/15 від 30.01.2015 надано згоду на укладення договору поруки саме в якості забезпечення кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23.07.2013 р. з урахуванням договору про внесення змін та доповнень №20-0020/2-1 до нього, укладеним між банком та ПрАТ "Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ". Дана обставина доводить обізнаність позивача із тим, який договір поруки планується укласти (станом на день складання протоколу заочного голосування спірний правочин ще не був підписаний між сторонами), та в якості забезпечення якого саме кредитного договору.

Правочин на підставі ст. 233 ЦК України, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що для визнання правочину недійсним за ст. 233 ЦК України необхідна обов'язкова наявність двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім цього, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Верховним Судом України (постанова від 06.04.2016 у справі № 6-551цс16) зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою для усунення або зменшення тяжких обставин, а також за умови, що друга сторона правочину скористалася наявністю таких обставин.

Положеннями п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 встановлено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до п. 3.10 згаданої постанови пленуму ВГСУ ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

За приписами ст. ст. 73-74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Проте, позивачем не було доведено існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими вимоги ст. 233 ЦК України пов'язують недійсність правочину, не надано й суду жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 73-74 ГПК України, тяжкого фінансового стану позивача на момент вчинення оспорюваного правочину і неможливості виконувати свої фінансові зобов'язання по виплаті заробітної плати.

Крім того, позивачем повинен бути доведений причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

При цьому посилання на те, що позивач змушений був звернутись до ПАТ Промінвестбанк з метою отримання працівниками заробітної плати, оскільки ПАТ КБ Надра не могло забезпечити виконання зобовязань з заробітної плати, в даному випадку є безпідставним, оскільки між отриманням заробітної плати працівниками позивача та договором поруки відсутній будь-який взаємозвязок.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про необгрунтованість вищевказаних доводів позивача.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що висновки суду першої інстанції щодо вищевказаних доводів позивач підтверджені постановою суду касаційної інстанції у даній справі, що у свою чергу не може не братися до уваги під час нового розгляду справи судом.

Щодо відсутності у спірному договорі поруки чіткого визначення предмету договору, колегія суддів зазначає, що вказані доводи спростовуються матеріалами справи.

Так, за п.2.1. Розділу 2 Договору поруки "Предмет договору" - поручитель у відповідності до умов цього договору, у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором зобовязується виконати зобовязання по погашенню заборгованості за кредитним договором, з урахуванням п. 2.2 цього договору, а саме погасити:

1) заборгованість з повернення кредитору кредиту за кредитним договором;

2) нараховані за користування кредитом проценти, виходячи з встановлених кредитором процентних ставок у розмірі 11% річних, та процентів за неправомірне користування кредитом у розмірі 16% річних, сплатити, у випадку порушення позичальником п.п. 3.10.1, 3,10.2., 3.10.3 кредитного договору збільшений розмір процентів на 5% річних, сплатити проценти у розмірі та у порядку, передбаченому п. 3.2 та п. 3.3. кредитного договору;

3) суми неустойки (штрафу, пені);

4) суми збитків, завданих кредиторові, понесених останнім внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору, у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором.

Разом з тим, у Розділі 1 Договору поруки "Терміни, що застосовуються в договорі" визначено хто мається на увазі під термінами: Кредитор, Позичальник та Поручитель.

А саме, згідно п.1.1 Договору поруки "Кредитор" - Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк - кредитор ОСОБА_3 акціонерного товариства "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ" за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23 липня 2013 року з урахуванням Договору про внесення змін та доповнень №20-0020/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23 липня 2013 року (далі - "Кредитний договір"), за яким у забезпечення виконання зобов'язань Позичальника укладено цей Договір.

Відтак, у даному пункті Договору поруки конкретизовано та визначено кредитний договір за яким у забезпечення зобов'язання позичальника укладено договір поруки.

При цьому, пунктом 1.2. обумовлено що означає термін "Позичальник" - це Приватне акціонерне товариство "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ", яке зобов'язується повернути Кредитору кредит, наданий шляхом відкриття невідновлюваної кредитної лінії в розмірі 50000000, 00 доларів США. А у пункті 1.3. обумовлено, хто є "Поручителем" - Публічне акціонерне товариство "Рівнеазот", - особа, яка зобов'язується перед Кредитором відповідати за погашення боргу за Кредитним договором на засадах солідарного боржника).

Вбачається, що у п.1.1. спірного договору є вказівка на існування Договору про внесення змін та доповнень №20-0020/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23 липня 2013 року.

Відтак, наведеним спростовуються твердження позивача про невизначеність предмету договору (предмету забезпечення), та про те, що він як поручитель, не знав про існування Договору про внесення змін та доповнень №20-0020/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23 липня 2013 року, оскільки уповноважена особа ПАТ "Рівнеазот", яка підписала Договір поруки була ознайомлена (або повинна бути ознайомлена) з умовами останнього.

Посилання в договорі поруки (п. 2.3) на номер іншого договору є свідченням того, що поручитель ознайомлений також з умовами іншого кредитного договору, а не лише із кредитним договором №20-2199/2-1 та його доповненнями.

Також колегією суддів при цьому враховується протокол заочного голосування ОСОБА_6 ПАТ «Рівнеазот» від 30.01.2015р., з якого вбачається, що згода на укладання договору поруки надана на забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № 20-2199/2-1 від 23.07.2013р. з урахуванням Договору про внесення змін та доповнень № 20- 0020/1 -1 до нього.

Колегією суддів відхиляється клопотання позивача про долучення до матеріалів справи як доказів копій договору застави майнових прав №20-2200/3-1 від 23.07.2013 та про витребування у відповідача оригіналів договору застави майнових прав №20-2200/3-1 від 23.07.2013, контракту №13/0168 від 23.07.2013, контракту № 13/0169 від 23.07.2013, контракту № 13/0170 від 23.07.2013 та інформації про виконання договору застави майнових прав №20-2200/3-1 від 23.07.2013. з тих підстав, що вказані договори та контракти не відносяться до предмету позову у даній справі. З цієї ж підстави було відхилено клопотання щодо витребування від третьої особи інформації про виконання даних договорів.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Позивачами у встановленому законом порядку не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст.74,76,77 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення позову.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 акціонерного товариства "РІВНЕАЗОТ" від 10.04.18р. на рішення Господарського суду Рівненської області від 12.03.2018 у справі № 918/341/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 12 березня 2018 року у справі №918/341/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/341/16 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "21" травня 2018 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.