РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.04.2018Справа № 910/19203/17

Господарський суд міста Києва в складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Яроменко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Публічного акціонерного товариства «Херсонгаз», місто Херсон

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», місто Київ

про визнання порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення таким, що не настало

Суддя М.Є. Літвінова

Представники учасників справи:

від позивача: не з'явився .

від відповідача: Литвин П.В. за дов.

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство "Херсонгаз" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення таким, що не настало.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.11.2017 порушено провадження у справі № 910/19203/17, її розгляд призначено на 27.11.2017.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.11.2017 відкладено розгляд справи на 13.12.2017.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.12.2017 в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду спору у справі №910/19203/17, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 22.01.2018.

Проте, 15.12.2017 року набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим, ухвалою господарського суду міста Києва від 22.01.2018 вирішено здійснювати розгляд справи № 910/19203/17 в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.02.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.02.2018 підготовче засідання відкладено на 21.03.2018.

16.03.2018 через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло письмове пояснення по справі.

Представники сторін у судове засідання 21.03.2018 не з'явились, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.03.2018, було закрито підготовче провадження та призначено справу №910/19203/17 до судового розгляду на 20.04.2018.

В судовому засіданні 20.04.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04 січня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Херсонгаз» (надалі Позивач) та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі Відповідач) було укладено Договір купівлі - продажу природного газу №13-319-Н (надалі Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору Продавець (відповідач) зобов'язується передати у власність Покупцю (позивачу) природний газ на умовах, визначених у цьому Договорі, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах Договору.

Розділо 3 Договору встановлено порядок та умови передачі газу, згідно з яким:

приймання - передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформляється актом приймання - передачі газу (п.3.3. Договору);

не пізніше 5- го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, Покупець зобов'язується надати Продавцеві підписані иа скріплені печаткою Покупця два примірника акта приймання - передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8 - го числа місяця, наступного за місцем продажу газу, зобов'язується повернути Покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта (п. 3.4. Договору).

Підписані акти є тпідставю для остаточних розрахунків між Сторонами.

У відповідності до п. 6.1. Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 20 - го числа місяця, наступного за місцем реалізації газу, на підставі підписаного Сторонами акту приймання - передачі газу за розрахунковий місяць.

Сторонами було встановлено обов'язків порядок проведення розрахунків, відповідно до якого остаточний розрахунок здійснюється сторонами на підставі підписаного акту приймання - передачі газу, оскільки, за умовами договору, Продавець має право відмовтись від підписання акту та надати вмотивовану відмову в письмовій формі (п.3.4. Договору).

Отже, сторони самостійно і вільно встановили не лише умови проведення розрахунку, а й порядок та умови передачі газу, тобто засвідчення факту, який є підставою для розрахунку - підписання акту приймання - передачі, який фіксує факт здійснення певної господарської операції і підтверджує факт виконання сторонами своїх цивільно - правових і господарсько - правових зобов'язань.

Позивач вказує, що з -за таких умов договору, у разі повернення акту Продавцем, та не здійснення з наступного дня (після повернення акту) остаточного розрахунку Покупцем, - мало б місце прострочення грошового зобов'язання.

Остаточний розрахунок за договором купівлі - продажу Покупцем здійснювався, відповідно до умов договору, після повернення Продацем актів приймання передачі газу, які відповідач повернув: за жовтень 2014-04.12.2014, за листопад 2014 -08.01.2015, за грудень 2014-11.02.2015, за січень 2015 -12.03.201, за лютий 2015 - 02.04.2015, за березень 2015 - 22.04.2015, за квітень 2015 -11.06.2015, за травень 2015 -22.07.2015, за червень 2015 -24.11.2015.

Таким чином, порушення грошового зобов'язання у вигляді його простроченя з боку Покупця не настало.

З огляду на викладене, позивач просить суд визнати порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення з боку ПАТ «Херсонгаз» таким, що не настало.

Відповідач заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в задоволенні останніх, посилаючись на наступні обставини.

На думку відповідача, порушення грошових зобов'язань у вигляді його прострочення за договором на купівлю - продаж природного газу №13-319-Н від 04.01.2013 з боку ПАТ «Херсонгаз» не настало, оскільки остаточний розрахунок зо договором купівлі - продажу відповідачем здійснювався, відповідно до умов договору після повернення позивачем актів приймання передачі газу.

Таким чином, рішенням від 18.01.2018 у справі 923/969/17 господарським судом Херсоноської області було спростовано твердження Відповідача, що порушення грошових зобов'язань у вигляді його прострочення зо договором на купівлю - продаж природного газу №13-319-Н від 04.01.2013 з боку ПАТ «Херсонгаз» не настало.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором купівлі - продажу на який розповсюджується відповідні норми цивільного законодавства.

На підставі ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов'язання, яке в силу ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктами 3.1, 3.3, 3.4 Договору передбачено, що продавець передає покупцю у загальному потоці газу: у разі передачі газу власного видобутку у пунктах приймання передачі газу від газодобувних підпри ємств та від підземних сховищ газу (ПСГ) у газотранспортну систему; у разі передачі імпортованого газу (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію Україні, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") - у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та в пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ. Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Як зазначалося вище, згідно п.п. 6.1, 6.2 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Сума боргу позивача перед відповідачем становила 224 619,13 грн. з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач звернувся до господарського суду Херсоноської області з позовною заявою про стягнення з ПАТ «Херсонгаз» вищевказаної суми боргу.

Рішенням господарського суду Херсонської області позовні вимоги ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до ПАТ «Херсонгаз» задоволено повністю, стягнуто заборгованість 224 619,13 грн. з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат.

Частиною 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах).

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб'єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

У розумінні приписів ст. 15, ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Господарський суд розглядає справи, пов'язані з вирішенням спору про право, та в силу положень ст. 238 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні господарського спору по суті приймає рішення, у мотивувальній частині якого вказує, зокрема, встановлені ним обставини справи.

Тобто, встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Чинним законодавством України не наведено чіткого визначення юридичних фактів, однак з практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції слідує, що юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення таким, що не настало спрямовані на встановлення певного юридичного факту. При цьому, між сторонами було вирішено спір про право (рішення господарського суду Херсоноської області №923/969/17 від 18.01.2018р.).

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог (постанова Вищого господарського суду України від 30.07.2013 по справі № 910/743/13).

Тобто, вимоги позивача про встановлення юридичних фактів можуть бути досліджені та встановлені лише під час вирішення спору про право, відтак, зазначені вимоги не можуть виступати самостійним предметом спору і, відповідно, належним способом захисту.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на зміст позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що фактично такі вимоги не відповідають встановленим законом способам захисту прав, а спрямовані на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції господарського суду, який, як орган державної влади, зобов'язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, заявлені позивачем вимоги до відповідача про визнання порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення таким, що не настало не призводять до поновлення права позивача, яке на його думку порушено.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 22.02.2018 у справі № 910/14036/17.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи встановлені вище обставини, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин викладених у позові та порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, приймаючи до уваги обраний позивачем спосіб захисту, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Херсонгаз» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання порушення грошового зобов»язання у вигляді його прострочення з боку позивача таким, що настало.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 21.05.2018 року.

Суддя М.Є. Літвінова