РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року Справа № 924/206/13-г

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Суддя - доповідач (головуючий суддя) Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Гладка Л.А.

за участю представників сторін:

позивача - Брожик М.В.

відповідача - Волков В.С.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Преподобного Валерія Сергійовича на ухвалу господарського суду Хмельницької області постановлену 26.02.18р. о 12:59 суддею Виноградовою В.В. в м. Хмельницькому у справі №924/206/13-г

за позовом комунального підприємства Нетішинської міської ради "Торговий центр", м. Нетішин

до фізичної особи-підприємця Преподобного Валерія Сергійовича, м. Нетішин

про виселення фізичної особи-підприємця Преподобного Валерія Сергійовича, м. Нетішин із нежитлового приміщення площею 312,690 кв.м., що розташоване за адресою: м. Нетішин, проспект Незалежності, 22

Фізична особа-підприємець Преподобний Валерій Сергійович звернувся до господарського суду Хмельницької області із заявою про визнання наказу у справі №924/206/13-г від 17.12.2013р. таким, що не підлягає виконанню. Заяву мотивує тим, що відсутні підстави для виселення ФОП Преподобного В.С., оскільки він займає приміщення по вул. Незалежності, 22 в м. Нетішин на законних підставах, а саме: на підставі договору оренди нежитлового приміщення №118 від 16.07.2004 р., укладеного з КП Нетішинської міської ради „Торговий центр", який вважає пролонгованим і діючим на даний час. Зазначає, що при укладенні договору № 01.11.04-002 від 01.11.2004 р., який був в подальшому припинений, сторони не узгодили своєї позиції щодо договору оренди №118 від 16.07.2004р., не припинили його і не відмовилися від його виконання. Вважає, що виселення орендаря із орендованого приміщення без відповідної правової підстави порушить право на здійснення господарської діяльності.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 26.02.18р. у справі №924/206/13-г в задоволенні заяви фізичної особи-підприємця Преподобного Валерія Сергійовича (від 16.02.2018р.) про визнання наказу у справі №924/206/13-г від 17.12.2013р. таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.

Вказана ухвала мотивована таким чином, що відповідачем належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не доведено факту помилкового видання наказу господарського суду Хмельницької області від 17.12.2013 р. у справі №924/206/13-г, а також відсутності обов'язку відповідача за вказаним наказом у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, а тому підстави для визнання вищезазначеного наказу таким, що не підлягає виконанню, відсутні.

Не погоджуючись із вказаним, скаржник звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду Хмельницької області від 26.02.18р. у справі №924/206/13-г про відмову в задоволенні заяви фізичної особи-підприємця Преподобного Валерія Сергійовича (від 16.02.2018р.) про визнання наказу у справі №924/206/13-г від 17.12.2013р. таким, що не підлягає виконанню, скасувати, вказану заяву задовольнити.

Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст.. 236 ГПК України, оскільки судом не в повній мірі з'ясовано обставини справи та надана їм неправильна юридична оцінка. На думку заявника відмовляючи у задоволенні заяви суд дійшов помилкових висновків, які ґрунтуються на припущеннях, а не на фактичних і юридичних обставинах справи. Зокрема посилається на ст.. 174, 202 ГПК України, ст.. 654 ЦК України.

Скаржник зазначає, що звертаючись із заявою про визнання судового наказу про виселення Преподобного Валерія Сергійовича із займаного ним приміщення таким, що не підлягає виконанню, посилався на те, що у нього відсутній обов'язок покидати вказане приміщення, оскільки Преподобний В.С. користується ним на підставі договору оренди нежитлового приміщення №118 від 16.07.2004р.

Зауважує, що орендоване приміщення було передано Преподобному В.С. згідно акта приймання - передачі від 16.04.2004р., копія якого є в матеріалах справи, що свідчить про помилковість висновків суду. Скаржник також вважає, що необізнаність Комунального підприємства про існування договору від 16.07.2004 року №118 не свідчить про його неукладеність або недійсність.

Відтак, на думку заявника, виконання рішення є неможливим, оскільки станом на даний час відповідач займає приміщення на законних підставах.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від "28" березня 2018 р. апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Преподобного Валерія Сергійовича на ухвалу господарського суду Хмельницької області від 26.02.18р. - залишено без руху. Зобов'язано апелянта - Фізичну особу-підприємця Преподобного Валерія Сергійовича усунути протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки.

10.04.2018р. на виконання вимог вказаної ухвали суду апеляційної інстанції, апелянтом усунуто вказані недоліки та надано доказ сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.04.2018р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Преподобного Валерія Сергійовича на ухвалу господарського суду Хмельницької області від 26.02.18р. у справі №924/206/13-г. Справу призначено до розгляду.

14.05.2018р. від комунального підприємства Нетішинської міської ради "Торговий центр" надійшов відзив, в якому позивач просить апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Преподобного Валерія Сергійовича залишити без задоволення, ухвалу господарського суду Хмельницької області від 26.02.18р. без змін.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник фізичної особи-підприємця Преподобного Валерія Сергійовича - підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що ухвала господарського суду Хмельницької області від 26.02.18р. у справі №924/206/13-г є незаконною та такою, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить її скасувати і винести нове судове рішення.

Директор комунального підприємства Нетішинської міської ради "Торговий центр" - Брожик М.В. заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що ухвала господарського суду Хмельницької області від 26.02.18р. у справі №924/206/13-г є законною та обґрунтованою, тому просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду із позовом, згідно якого просив суд виселити фізичну особу-підприємця Преподобного Валерія Сергійовича, м. Нетішин із нежитлового приміщення площею 321,690 кв.м., що розташоване за адресою: м. Нетішин, проспект Незалежності, 22.

В обґрунтування позову позивач посилався на ту обставину, що 04.11.2004р. між позивачем та відповідачем було укладено договір №01.11.04-002 оренди індивідуального визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Нетішин. При цьому, вказаний договір було укладено на 11 місяців із дня підписання тексту договору.

Вбачається, що договір №01.11.04-002 від 01.11.2004 р. неодноразово було пролонговано, а 01.02.2010р. сторони підписали між собою додаток №1, в якій вказано, що у зв'язку зі зміною розміру площі орендованого приміщення пункт 1.1. договору викладено в наступній редакції: „п.1.1. орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окремо визначене нерухоме майно - частина будівлі торгового центру, яке складається з 16 приміщень, площею 312,690 кв.м.: 287, 8 кв.м. -основна площа, площа загального користування - 24,89 кв.м., розташованих за адресою: м. Нетішин, пр-т Незалежності, 22. Таким чином, площа орендованого нерухомого майна складає 312, 690 кв.м.

Позивач посилався на рішення господарського суду Хмельницької області від 22.11.2012р. по справі №6/5025/891/12, яким суд фактично підтвердив правомірність вимог орендодавця щодо того, що договір №01.11.04-002 від 01.11.2004 року закінчив свою дію починаючи з 01 березня 2012 року.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 26.03.2013 р., у даній справі задоволено позов КП Нетішинської міської ради „Торговий центр", м. Нетішин до фізичної особи-підприємця Преподобного В.С. про виселення фізичної особи-підприємця Преподобного В.С., м. Нетішин із нежитлового приміщення площею 312,690 кв.м., що розташоване за адресою: м. Нетішин, проспект Незалежності, буд. 22 та вирішено (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 17.12.2013 р.) виселити фізичну особу-підприємця Преподобного В.С. із нежитлового приміщення площею 312,690 кв.м., що розташоване за адресою: м. Нетішин, проспект Незалежності, 22. Також стягнуто із фізичної особи-підприємця Преподобного В.С. на користь комунального підприємства Нетішинської міської ради „Торговий центр" 1147,00 грн. відшкодування сплаченого судового збору.

Вказане рішення мотивоване тим, що як встановлено судом 01.11.2004р. між фізичною особою-підприємцем Преподобним В.С. та Комунальним підприємством "Торговий центр" укладено договір оренди індивідуально визначеного майна. Одночасно в рішенні суд дійшов обґрунтованого висновку, про факт припинення дії договору оренди від 01.11.2004 року №01.11.04-002 з 01.03.2012 року.

Відтак, оскільки дія договору оренди є припиненою з 01.03.2012р., відповідачем безпідставно зайнято нежитлове приміщення площею 287,8 кв.м. - основна площа, площа загального користування - 24,89 кв.м., що розташоване за адресою: м. Нетішин, проспект Незалежності, 22, а тому позовні вимоги про виселення фізичної особи-підприємця Преподобного Валерія Сергійовича із вказаного нежитлового приміщення площею площею 287,8 кв.м. - основна площа та площа загального користування - 24,89 кв.м. підлягають задоволенню.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.10.2013р. апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Преподобного Валерія Сергійовича на рішення господарського суду Хмельницької області від 26.03.2013 р. у справі №924/206/13-г залишено без задоволення. Рішення господарського суду Хмельницької області від 26.03.2013 р. у справі №924/206/13-г залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.11.2013р. касаційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення господарського суду Хмельницької області від 26.03.2013 р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 10.10.2013 р. у справі № 924/206/13-г залишено без змін.

17.12.2013 р. на виконання вищезазначеного рішення видані відповідні накази.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 17.01.2014р. було задоволено заяву відповідача про відстрочення виконання рішення суду від 26.03.2013р. у справі №924/206/13-г та відстрочено рішення суду у зазначеній справі до 17.02.2014р. Свою заяву відповідач мотивував необхідністю певного часу для демонтажу торгівельного обладнання.

16.02.2018р. Фізична особа-підприємець Преподобний Валерій Сергійович звернувся до господарського суду Хмельницької області із заявою про визнання наказу у справі №924/206/13-г від 17.12.2013р. таким, що не підлягає виконанню. Заяву мотивує тим, що відсутні підстави для виселення ФОП Преподобного В.С., оскільки він займає приміщення по вул. Незалежності, 22 в м. Нетішин на законних підставах, а саме: на підставі договору оренди нежитлового приміщення №118 від 16.07.2004 р., укладеного з КП Нетішинської міської ради „Торговий центр", який вважає пролонгованим і діючим на даний час. Зазначає, що при укладенні договору №01.11.04-002 від 01.11.2004 р., який був в подальшому припинений, сторони не узгодили своєї позиції щодо договору оренди №118 від 16.07.2004р., не припинили його і не відмовилися від його виконання. Вважає, що виселення орендаря із орендованого приміщення без відповідної правової підстави порушить право на здійснення господарської діяльності.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 26.02.18р. у справі №924/206/13-г в задоволенні заяви фізичної особи-підприємця Преподобного Валерія Сергійовича (від 16.02.2018р.) про визнання наказу у справі №924/206/13-г від 17.12.2013р. таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.

На даний час рішення господарського суду Хмельницької області від 26.03.2013 р. не виконано.

Апеляційний суд, перевіривши наведені доводи апеляційної скарги, встановивши обставини, які підлягали встановленню на підставі доказів, наявних у матеріалах справи, не знайшов підстав для задоволення поданої скарги.

Конституцією України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання; усі суб'єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; однією з основних засад судочинства є обов'язковість судового рішення (ч. 4 ст. 13, ч. 1 ст. 55, п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

За приписами ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом (ч. ч. 1, 3 ст. 327 ГПК України).

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Відтак, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 328 ГПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

З аналізу положень ст. 328 ГПК України слідує, що виконавчий документ визнається судом таким, що не підлягає виконанню, зокрема, якщо обов'язок боржника відсутній у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як зазначалось вище, відповідач вважає, що наказ господарського суду Хмельницької області від 17.12.2013 р. у справі №924/206/13-г не підлягає виконанню, оскільки відповідач займає приміщення по вул. Незалежності в м. Нетішині на законних підставах, а саме: на підставі договору оренди №118 від 16.07.2004 р.

Однак, рішенням господарського суду Хмельницької області від 26.03.2013 р. у даній справі яке набрало законної сили, вирішено виселити фізичну особу-підприємця Преподобного В.С. із нежитлового приміщення площею 312,690 кв.м., що розташоване за адресою: м. Нетішин, проспект Незалежності, 22 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 17.12.2013 р.).

Вказане рішення мотивовано доводами, що договір оренди №01.11.04-002 від 01.11.2004 року закінчив свою дію (припинений з 01.03.2012р.), відтак у відповідача відсутні підстави для користування нежитловим приміщенням площею 312,690 кв.м., що розташоване за адресою: м. Нетішин, проспект Незалежності, 22.

Проте, на момент винесення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали, доказів щодо добровільного виконання відповідачем обов'язку звільнити приміщення площею 312,690 кв.м., що розташоване за адресою: м. Нетішин, проспект Незалежності, 22, не надано.

Відсутність зазначеного обов'язку апелянт в доводах заяви та апеляційної скарги аргументує наявністю укладеного між сторонами та чинного, на його переконання договору оренди нежитлового приміщення №118 від 16.07.2004р., предметом якого є оренда нежитлового приміщення за адресою: м. Нетішин, пр-т Незалежності, 22 площею 290 кв.м., строк дії якого визначений до 31.12.2004р. Чинність договору оренди №118 від 16.07.2004 р. на час подання заяви заявник обґрунтовує продовженням строку його дії відповідно до розділу 7 Договору, який передбачає, що за відсутності заперечень сторін договору строк його дії продовжується на той же період часу, на який визначено умовами договору.

Крім того, договір є чинним, оскільки не був визнаний недійсним або розірваний сторонами.

На спростування доводів апеляційної скарги слід зазначити наступне.

Як убачається з матеріалів справи №924/206/13-г, під час розгляду позовних вимог про виселення відповідача із нежитлового приміщення площею 312,690 кв.м., що розташоване за адресою: м. Нетішин, проспект Незалежності, 22, сторони не повідомляли суд про наявність укладеного між ними договору оренди нежитлового приміщення №118 від 16.07.2004 р. Натомість при винесенні рішення у цій справі судом було взято до уваги факти, встановлені рішенням суду від 22.11.2012р. у справі №13/5025/891/12 за позовом фізичної особи-підприємця Преподобного В.С. до КП Нетішинської міської ради «Торговий центр» про визнання установлення господарських правовідносин між ФОП Препрдобним В.С. та КП НМР «Торговий центр» з приводу надання в оренду ФОП Преподобному В.С. майна відповідно до договору оренди №01.11.04-002 від 01.11.2004 року, зобов'язання КП НМР «Торговий центр» продовження дії договору оренди №01.11.04-002 від 01.11.2004р. на термін, передбачений п.п. 12.1 вказаного договору, визнання договору оренди індивідуального визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Нетішин №01.11.04-002 від 01.11.2004р. дійсним до 01.02.2013р. (в позові було відмовлено).

Одночасно, ухвалою суду від 17.01.2014р. було задоволено заяву відповідача про відстрочення виконання рішення суду від 26.03.2013р. у справі №924/206/13-г та відстрочено рішення суду у справі до 17.02.2014р. При цьому відповідачем також не зазначалось про існування іншого, поряд з тим, який було досліджено судом, договору оренди №118 від 16.07.2004 р.

Судова колегія, погоджується з висновком місцевого господарського суду, що посилання відповідача на той факт, що об'єктом оренди за договорами №01.11.04-002 від 01.11.2004 р. та №118 від 16.07.2004 р. є одне й те ж приміщення, спрямована на перегляд обставин, вже встановлених при вирішенні справи №924/206/13-г, що не є можливим в межах розгляду указаної заяви. Оскільки, жодних повідомлення про наявність договору №118 від 16.07.2004 р. під час розгляду справи №924/206/13-г та заяви про відстрочення виконання рішення суду від 26.03.2013р. у даній справі відповідачем не зазначалось, апеляційний суд вважає, що дослідження та юридична оцінка поданого доказу повинна здійснюватись за правилами ст.86, 210, ГПК України в окремому судовому провадженні.

Відповідно до ст. 76 ГПК України (чинна редакція) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 ГПК України (чинна редакція) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Приписами ст. 76 ГПК України (чинна редакція) встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України (чинна редакція) обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ст. 79 ГПК України (чинна редакція) достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 ГПК України (чинна редакція) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чинам, в межах розгляду заяви про визнання таким, що не підлягає виконанню, наказу господарського суду, суд не має процесуальної спроможності для надання оцінки доказам в їх сукупності , оскільки господарський спір, при розгляді якого повинні були бути встановлені вказані обставини, вже вирішено з постановленням рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Однією з основних засад (принципів ) господарського судочинства є обов'язковість судового рішення.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст.. 11 ГПК України (чинна редакція) суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права

Високий Суд вказав, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції як джерелом права керується практикою Європейського суду з прав людини, зокрема в рішенні у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації" де Суд дійшов висновку, що принцип правової визначеності вимагає, серед іншого, щоб якщо суди ухвалили остаточне рішення з питання, то їх рішення не піддавалося би сумніву. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі.

Також Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, зокрема у справі "Устименко проти України", що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії").

Таким чином, суд першої інстанції з дотриманням принципу верховенства права та принципу res judicata правомірно дійшов до висновку, що заява відповідача про визнання наказу у справі №924/206/13-г таким, що не підлягає виконанню, з підстав наявності договору №118 від 16.07.2004 р. - не підлягає до задоволення.

Суд апеляційної інстанції, в свою чергу, приходить до висновку, що наведені заявником доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують указаних висновків, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні заявником змісту статті 328 ГПК України, зокрема в частині вказівки на інші обставини, на підставі яких наказ суду може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню. В змісті наведеної статті Кодексу інші обставини повинні тлумачитись як виключні, такі, які не могли бути відомі і передбачені учасниками провадження, і які виникли саме у період виконання судового рішення, внаслідок чого обов'язок виконання судового рішення боржником зникає або втрачає змістовність. Натомість, посилання апелянта стосується обставини, яка існувала до виникнення судового спору, та з великою вірогідністю можна стверджувати, могла бути відома сторонам.

З врахуванням вищевикладеного, ухвала господарського суду Хмельницької області від 26.02.18р. у справі №924/206/13-г постановлена з повним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, та з додержанням норм права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування судового рішення предбачених ст. 280 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII), не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, ухвалу господарського суду - без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Преподобного Валерія Сергійовича на ухвалу господарського суду Хмельницької області від 26.02.18р. у справі №924/206/13-г

- залишити без задоволення, ухвалу господарського суду Хмельницької області - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №924/206/13-г повернути господарському суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складений "18" травня 2018 р.

Суддя - доповідач (головуючий суддя) Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.