ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/3233/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Діброви Г.І.,

суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Бендерук Є.О.

за участю представників учасників справи:

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна", м. Житомир не з'явився;

від ОСОБА_1 фірми "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, м. Одеса ОСОБА_2 на підставі довіреності б/н від 20.10.2017 року ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 фірми "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, м.Одеса

на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2018 року, м. Одеса, суддя Погребна К.Ф., повний текст складено 03.02.2018 року

у справі № 916/3233/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна", м. Житомир

до відповідача ОСОБА_1 фірми "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, м. Одеса

про стягнення 34 180 грн. 00 коп.

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції та історія справи

У грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна", м.Житомир звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 фірми "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, м. Одеса, в якій просило суд стягнути з відповідача суму основного боргу, що становить 34 180 грн. 00 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача суму сплаченого судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч вимог укладеного між сторонами договору поставки з відстрочкою платежу від 01.04.2016 року № 13/16 відповідач не оплатив вартість поставленого за цим договором товару, в зв'язку з чим виникла заборгованість на загальну суму 34 180 грн. 00 коп.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.02.2018 року у справі №916/3233/17 (ОСОБА_3Ф.) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна", м.Житомир до ОСОБА_1 фірми "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 34 180 грн. 00 коп. задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_1 фірми "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна" заборгованість в розмірі 34 180 грн.. 00 коп., судовий збір в сумі 1 600 грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем по справі належними та допустимими доказами доведено факт наявності у відповідача заборгованості на загальну суму 34 180 грн. 00 коп. в зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 фірмою "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю прийнятих на себе зобовязань за умовами Договору поставки з відстрочкою платежу від 01.04.2016 року № 13/16.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 фірма "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, м. Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодилась, тому звернулася до Одеського апеляційного господарського суд із апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2018 року у справі № 916/3233/17 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним зясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції допущено невірне застосування частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, оскільки за умовами укладеного між сторонами договору (пункт 4.1. Договору) встановлено строк оплати товару, а саме: 14 календарних днів з моменту його реалізації. Позивачем до суду не було надано доказів на підтвердження реалізації відповідачем вищевказаного товару на загальну суму 34 180 грн. 00 коп., в звязку з чим строк оплати вказаного товару не настав.

Скаржник зазначає, що Господарським судом Одеської області необґрунтовано було відхилено довідку ОСОБА_1 фірми "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю від 31.01.2018 року № 173 про підтвердження залишку нереалізованого товару, поставленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна" за Договором поставки з відстрочкою платежу від 01.04.2016 року № 13/16, на суму 34 180 грн. 44 коп., з підстав не підтвердження її письмовими доказами, при тому, що жодною нормою процесуального законодавства не передбачено підтвердження письмових доказів іншими письмовими доказами.

Крім того, скаржник зазначив, що судом першої інстанції було невірно встановлено обставини досудового врегулювання спору між сторонами та того, що оплата вартості отриманого товару не здійснювалася відповідачем досить тривалий час, оскільки судом першої інстанції не було враховано, що згідно наданого позивачем акту звірки взаєморозрахунків за договором від 01.04.2016 року № 13/16, який підписано та скріплено печаткою позивача, вартість поставленого товару за договором складає 87 261 грн. 40 коп., оплата згідно вказаного акту звірення за вказаним договором складає 53 08 грн. 96 коп.

Також, відповідач зауважує, що посилання позивача та суду першої інстанції на положення пункту 3.13 та пункту 3.17 Договору поставки з відстрочкою платежу від 01.04.2016 року № 13/16, згідно яких по закінченню строку придатності чи реалізації товару постачальник зобовязується прийняти такий товар, та встановлено право покупця визначити і повернути товари, які реалізуються у магазині Покупця, як товари, які не мають попиту, є безпідставними, бо слід зазначити, що наведений вище обсяг поставки (87 261 грн. 40 коп.) та оплати товару (53 080 грн. 96 коп.) свідчить про відсутність підстав для його повернення постачальнику, та крім цього, нереалізація ОСОБА_1 фірмою "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю цього права не є підставою для стягнення коштів за договором поставки.

Відповідач також зазначає, що за Договором поставки з відстрочкою платежу від 01.04.2016 року № 13/16 постачалися фіточаї, які мають тривалий термін придатності, а матеріали справи не містять доказів спливу терміну придатності товару, поставленого за видатковими накладними від 05.07.2016 року № 411, від 23.08.2016 року № 534, від 19.09.2016 року № 620, від 11.10.2016 року № 723, від 25.01.2017 року № 91, від 07.02.2017 року № 125, в зв'язку з чим відсутні підстави для його повернення постачальнику та, відповідно, відсутні підстави для стягнення його вартості.

18.05.2018 року через канцелярію до Одеського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна", м. Житомир надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 фірми "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, м. Одеса, в якому позивач просив суд відмовити відповідачу у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2018 року у справі № 916/3233/17 залишити без змін.

На думку позивача, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі зясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

25.05.2018 року через канцелярію від ОСОБА_1 фірми "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, м. Одеса до Одеського апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення, в яких скаржник зазначає, що письмова вимога позивача від 27.10.2017 року № 27/10/2 скаржником не отримувалась, при цьому посилання позивача на відправлення вказаної вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами, а скаржник позбавлений можливості надати будь-які докази неотримання зазначеної вимоги, оскільки, відсутній номер поштового відправлення, за яким можливо відслідкувати поштове відправлення.

В судовому засіданні представник відповідача, який діє за довіреністю в суді апеляційної інстанції, оскільки ця справа є малозначною за законом, підтримав свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово. Представник позивача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомив та не скористався своїми процесуальними правами на участь у судових засіданнях.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне переглянути справу у межах доводів апеляційної скарги, оскільки для зясування фактичних обставин справи достатньо доказів, що знаходяться в справі № 916/3233/17 та наданих представником відповідача пояснень.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2018 року у справі № 916/3233/17 є правомірним та обґрунтованим виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області, Одеським апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини

01.04.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна", м.Житомир (Постачальник) та ОСОБА_1 фірмою "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, м. Одеса (Покупець) було укладено Договір поставки з відстрочкою платежу № 13/16, за умовами пункту 1.1. якого Постачальник зобовязується поставляти Покупцю, а Покупець приймати та оплачувати товар, відповідно до умов даного договору.

Відповідно до пункту 1.2. Договору, товаром за даним договором є товари, зазначені в узгодженому сторонами прейскуранті (специфікаціях), які є невідємними частинами даного договору. В прейскуранті (Специфікації) вказуються перелік товару, який поставляється та його ціни.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що поставка товару здійснюється за узгодженими між сторонами цінами, зазначеними в прейскуранті (специфікаціях). При цьому Постачальник зобовязується не збільшувати ціни, зазначені в прейскуранті (специфікаціях), протягом 14 календарних днів з моменту їх узгодження сторонами. Постачальник зобовязується надавати ціни в прейскуранті, які узгоджені між Покупцем та Постачальником, на рівних умовах, як для Покупця так і для інших роздрібних компаній.

Згідно з пунктом 3.1. Договору, поставка товару здійснюється на умовах DDP-склад Покупця (ІНКОТЕРМС 2010) однією або кількома партіями відповідно до специфікацій або накладних, які складаються на кожну партію товару. За узгодженням сторін одержувачем товару за даним договором може бути третя особа.

Відповідно до пункту 3.12. Договору визначено, що за 30 днів по закінченню строку придатності чи реалізації товару Постачальник зобовязується прийняти такий товар з оформленням відповідних товарно-транспортних та бухгалтерських документів (накладних, товарно-транспортних накладних).

Право власності та ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту відвантаження товару на рампу та підписання покупцем накладної про прийом товару (пункт 3.14 Договору).

Пунктом 3.16. Договору встановлено, що Покупець має право визначити та повернути товари, які реалізуються у магазині Покупця, як товари які не мають попиту та надати дані Постачальнику про продаж даних товарів, які підтверджують економічне обґрунтування недоцільності подальшого розміщення товарів в магазинах Покупця. Постачальник зобовязаний забрати товари, які не мають купівельного попиту, протягом 7 днів з моменту отримання даних, які підтверджують дане обґрунтування. Вартість товару, який повертається по накладним на весь час дії даного договору зараховується в рахунок часткової оплати за товар, який був поставлений від Постачальника.

Умовами пункту 4.1. Договору сторони погодили, що оплату кожної окремої партії товару (визначеної в накладній) за даним договором Покупець проводить шляхом перерахування 100 % вартості цієї партії товару на поточний рахунок Постачальника протягом 14 календарних днів з моменту її реалізації.

Відповідно до пункту 8.7. Договору, спірні питання вирішуються шляхом переговорів. У разі не досягнення згоди, спір передається на розгляд до господарського суду за місцем знаходження відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна", м. Житомир, на виконання умов укладеного Договору поставки з відстрочкою платежу від 01.04.2016 року № 13/16, було здійснено поставку товару на загальну суму 35 309 грн. 40 коп., що підтверджується видатковими накладними від 05.07.2016 року № 411 на суму 1884 грн. 00 коп., від 23.08.2016 року № 534 на суму 4544 грн. 00 коп., від 19.09.2016 року № 620 на суму 1428 грн. 00 коп., від 11.10.2016 року № 723 на суму 8432 грн. 00 коп., від 25.01.2017 року № 91 на суму 13176 грн. 00 коп., від 07.02.2017 року № 125 на суму 5845 грн. 40 коп. та товарно-транспортними накладними від 05.07.2016 року № Р411, від 23.08.2016 року № Р534, від 19.09.2016 року № Р620, від 11.10.2016 року № Р723, від 25.01.2017 року №Р91, від 07.02.2017 року № Р125.

В свою чергу, за твердженням позивача, про що не заперечує відповідач, відповідачем на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна", м. Житомир було здійснено часткову сплату заборгованості, у звязку з чим станом на момент розгляду справи за відповідачем рахується борг у розмірі 34 180 грн. 00 коп.

22.02.2017 року між сторонами був підписаний акт звірки взаєморозрахунків за період 2016 року, відповідно до якого станом на 31.12.2016 року заборгованість відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна", м. Житомир складає 34 312 грн. 00 коп.

В матеріалах справи наявний офіційний лист - вимога від 27.10.2017 року № 27/10/2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна", м. Житомир, з якого вбачається що позивач вимагав ОСОБА_1 фірму "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, м. Одеса підписати наданий акт звірки, направити підписаний та завірений печаткою екземпляр акту на адресу позивача та негайно оплатити заборгованість в сумі 34 180 грн. 44 коп.

Відповіді на зазначену вимогу на адресу позивача від ОСОБА_1 фірми "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю не надійшло, вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна" щодо сплати заборгованості залишилась без відповіді та виконання з боку відповідача.

У зв'язку із викладеними обставинами, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар.

Факт отримання товару відповідачем не спростовувався, однак, заперечуючи проти позову як у суді першої інстанції, так і у суді апеляційної інстанції, відповідач посилався на те, що за умовами Договору відповідач зобов'язаний оплатити товар лише після реалізації товару.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами, в звязку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі. Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Положеннями статті 173 Господарського кодексу встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання у разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Статтею 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За положеннями статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Відповідно до статті 689 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Частина 1 статті 692 Цивільного кодексу України встановлює, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на користь відповідача на виконання умов укладеного Договору поставки з відстрочкою платежу від 01.04.2016 року № 13/16 було здійснено поставку товару на суму 35 309 грн. 40 коп., що підтверджується вищевказаними видатковими накладними. Відповідачем не заперечується факт отримання товару.

Також про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором свідчить відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення першим умов договору, у тому числі відсутність заперечень щодо отримання товару за вказаними накладними.

Однак, в порушення умов Договору, відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконав, кошти за переданий товар у повному обсязі не сплатив, у звязку з чим станом на момент розгляду справи за ОСОБА_1 фірмою "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю рахується борг у розмірі 34 180 грн. 00 коп.

Згідно з пунктом 4.1. Договору сторони погодили, що оплату кожної окремої партії товару (визначеної в накладній) за даним договором Покупець проводить шляхом перерахування 100 % вартості цієї партії товару на поточний рахунок Постачальника протягом 14 календарних днів з моменту її реалізації.

Оскільки строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (стаття 251 Цивільного кодексу України), виходячи з положень статті 530 Цивільного кодексу України строк є встановленим у разі зазначення даного періоду у часі, або вказівки на подію, яка неминуче має настати. В інших випадках строк є не встановленим.

З огляду на це, момент реалізації поставлено товару, з якою Договором пов'язаний момент обчислення строку оплати, в контексті статті 530 Цивільного кодексу України не є вказівкою на подію, яка неминуче має настати, оскільки настання даного моменту носить ймовірний характер, а не категоричний характер.

За таких обставин, оскільки строк оплати товару та механізм його визначення умовами договору належним чином не визначено, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що до правовідносин сторін підлягають застосуванню положення частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, тобто, строк виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором є таким, що настав, з моменту підписання спірних видаткових накладних.

З огляду на що, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду зазначає, що підписання відповідачем видаткових накладних згідно договору без будь-яких заперечень щодо кількості та/або якості поставленого позивачем товару свідчить про прийняття відповідачем цього товару та, відповідно, породжує для останнього обов'язок по його оплаті у повному обсязі у порядку частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України з моменту прийняття відповідного товару.

При цьому колегією суддів також враховано, що відповідно до пункту 3.14 укладеного між сторонами Договору право власності та ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту відвантаження товару на рампу та підписання покупцем накладної про прийом товару.

Крім того, колегія суддів зазначає, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач визнавав наявність заборгованості, що підтверджується підписаним 22.02.2017 року між сторонами актом звірки взаєморозрахунків за період 2016 року, відповідно до якого станом на 31.12.2016 року заборгованість відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна", м.Житомир складає 34 312 грн. 00 коп.

Отже, оскільки факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в сумі 34 180 грн. 00 коп. належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований, строк оплати за вказаними вимогами настав, а тому позовні вимоги про стягнення суми основного боргу правомірно задоволені судом.

Що стосується посилань скаржника на те, що Господарським судом Одеської області необґрунтовано відхилено довідку ОСОБА_1 фірми "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю від 31.01.2018 року № 173 про підтвердження залишку нереалізованого товару, поставленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна" за Договором поставки з відстрочкою платежувід 01.04.2016 року № 13/16 , на суму 34 180 грн. 44 коп., яка підтверджує факт не реалізації товару, в звязку з чим на підставі пункту 4.1. Договору у відповідача відсутній обовязок оплатити товар, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 76 та частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 статті 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Обовязок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Так, надана до суду першої інстанції довідка ОСОБА_1 фірми "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю від 31.01.2018 року № 173 про підтвердження залишку нереалізованого товару, поставленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Фіто Україна" за Договором поставки з відстрочкою платежу від 01.04.2016 року № 13/16, на суму 34 180 грн. 44 коп., яка підтверджує факт не реалізації товару складена та підписана в односторонньому порядку зацікавленою стороною, а саме: відповідачем по справі, в звязку з чим відомості, викладені у вищевказаній довідці не можуть бути перевірені ані позивачем, ані судом. В даному випадку мав бути складений двосторонній акт про залишки нереалізованого товару, підписаний представниками як позивача так і відповідача, або за відсутності представника Позивача сторонньою незалежною організацією.

Також, судом апеляційної інстанції приймається до уваги той факт, що вищезазначений акт було складено 31.01.2018 року, тоді як, остання поставка було здійснена 25.01.2017 року, отже, майже через рік з моменту останньої поставки товару. Крім того, не зважаючи на досить тривалий час нереалізації товару, відповідач на адресу позивача не надсилав будь-яких листів, з зазначенням кількості залишку нереалізованого ним товару, або з проханням щодо повернення будь-якого товару у звязку з відсутністю попиту у потенціальних покупців на такий товар, як то передбачено умовами договору.

Крім того, строк дії укладеного сторонами договору, на підставі якого відповідач отримав товар від позивача, закінчився 31.03.2017 року і будь-яких додаткових угод про продовження його дії матеріали справи не містять.

Таким чином, судом правильно не прийнята вищевказана довідка в якості належного та допустимого доказу по справі.

Довід скаржника щодо неотримання ним направленої на його адресу вимоги позивача від 27.10.2017 року № 27/10/2 судовою колегією розглянутий та відхилений, оскільки в даному випадку обовязок виконання грошового договірного зобовязання виник у відповідача на підставі норм статті 692 Цивільного кодексу України, які не передбачають обовязкового направлення позивачем додаткової вимоги. До того ж, матеріали справи містять опис вкладення позивача з відміткою пошти про отримання нею 17 документів, направлених позивачем 30.10.2017 року, в переліку яких є вимога до відповідача.

Доводи заявника апеляційної скарги щодо нібито невірного встановлення судом першої інстанції обставин в частині досудового врегулювання спору та здійснення ним оплати реалізованого товару, судом апеляційної інстанції відхилені, як такі, що не підтверджені будь-якими доказами по справі. Відповідач не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції доказів незакінчення строків зберігання отриманого товару, здійснення ним будь-яких дій з його повернення з причини закінчення строку дії договору, на підставі якого товар був отриманий, та відсутності у нього обовязку оплатити його вартість після того, як до нього перейшло право власності на товар за умовами договору та вищевказаної норми цивільного законодавства України.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується із висновком місцевого господарського суду відносно обґрунтованості та доведеності позовних вимог про стягнення з відповідача 34 180 грн. 00 коп. основного боргу в зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 фірмою "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю прийнятих на себе грошових договірних зобовязань.

Переглядаючи у апеляційному порядку рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2018 року у справі № 916/3233/17, суд апеляційної інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи не виявив порушення чи неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, які б призвели до прийняття Господарським судом Одеської області неправильного судового рішення у справі.

Доводи, які викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2018 року у справі № 916/3233/17 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 фірми "Юна-Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2018 року у справі № 916/3233/17 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2018 року у справі № 916/3233/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 29.05.2018 року, повний текст постанови складено 30 травня 2018 року.

Головуючий суддя ОСОБА_4
Судді ОСОБА_5
ОСОБА_6