ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2018 року м. Дніпро Справа № 904/8006/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів: Паруснікова Ю.Б., Чередка А.Є.

при секретарі судового засідання: Дон О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Виконавчого комітету Дніпровської міської ради на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2018, повний текст рішення складено19.02.2018, ухвалене суддею Кеся Н.Б., у справі № 904/8006/17

за позовом Фізичної особи-підприємця Ноздрюхіної Людмили Іванівни

до

відповідача-1: Виконавчого комітету Дніпровської міської ради

відповідача-2: Комунального підприємства "Міськавтопарк"

про визнання незаконним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Ноздрюхіна Людмила Іванівна звернулась до господарського суду Дніпропетровської області з позовом (з урахуванням доповнень до позовної заяви, поданих до суду 17.10.2017 (а.с. 235-240, т. 1), про:

- визнання незаконним з моменту прийняття та скасування рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 30.11.2016 за №587, яким затверджено перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у місті Дніпро, в частині затвердження в пункті 80 розділу II "Спеціально обладнані майданчики", майданчики, які розташовані не у центральній частині міста, переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у місті Дніпро, майданчика для паркування, розташованого за адресою: місто Дніпро, проспект Миру, 23б, площею для паркування 402,5 квадратних метрів;

- зобов'язання Виконавчого комітету Дніпровської міської ради та Комунального підприємства "Міськавтопарк" Дніпровської міської ради повернути Фізичній особі Ноздрюхіній Людмилі Іванівні будівлі та споруди, нерухоме майно, відібране шляхом рейдерського захоплення, що належить Фізичній особі Ноздрюхіній Людмилі Іванівні на праві приватної власності, яке розташоване на земельній ділянці кадастровий номер :04:186:0277, за адресою: м. Дніпро, пр. Миру, 23б, та складається з: літера А-1- будівлі автостоянки, шл.бл., загальна площа 8,3 м.кв., літ.Б-кіоск, метал., літ.В-туалет, метал., №1-2- огорожі, №1-11-мостіння.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2018 у справі № 904/8006/17 позов задоволено частково; визнано незаконним з моменту прийняття та скасовано рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 30.11.2016 за №587, яким затверджено перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у місті Дніпро, в частині затвердження в пункті 80 розділу II "Спеціально обладнані майданчики", майданчики, які розташовані не у центральній частині міста, переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у місті Дніпро, майданчика для паркування, розташованого за адресою: місто Дніпро, проспект Миру, 23б, площею для паркування 402,5 квадратних метрів; стягнуто з Виконавчого комітету Дніпровської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Ноздрюхіної Людмили Іванівни 1 600, 00 грн. витрат по сплаті судового збору; в решті позову відмовлено.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з тих обставин, що спірним рішенням органу місцевого самоврядування, як власником земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Дніпро, пр. Миру, 23-б, земельну ділянку за вказаною адресою, площею 402, 5 кв.м, віднесено до земель, що використовуються для паркування транспортних засобів, а потім передано її на баланс Комунального підприємства "Міськавтопарк". За обставинами справи має місце державна реєстрація об'єкту нерухомості позивача під назвою автостоянка, де мостіння виконує функцію приналежності головній речі, без якого автостоянка втрачає своє цільове призначення. У зв'язку з цим суд дійшов висновку про правомірність твердження позивача, що на територію автостоянки розповсюджується правовий режим нерухомого майна. Норма статті 377 ЦК України є правовою підставою для отримання позивачем прав на земельну ділянку, на якій розташована його власність, а відсутність у нього правовстановлюючих документів на землю не є підставою для обмеження його прав як власника нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці. В частині додатково заявлених позовних вимог про зобов'язання Виконавчого комітету Дніпровської міської ради та Комунального підприємства "Міськавтопарк" Дніпровської міської ради повернути позивачу будівлі та споруди, нерухоме майно, відібране шляхом протиправного захоплення, у позові відмовлено з тих підстав, що матеріально-правова вимога про повернення майна належить до зобов'язальних відносин, в яких сторона - боржник має господарсько-майнове зобов'язання за договором, а інша сторона - кредитор має право вимагати від іншої сторони виконання свого обов'язку в натурі. Проте, матеріали справи свідчать, що між сторонами немає господарських зобов'язань щодо користування автостоянкою, тому вимога про повернення майна не є належним чином обраним способом захисту.

Виконавчий комітет Дніпровської міської ради подав апеляційну скаргу про скасування рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2018 у справі № 904/8006/17 та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач-1 зазначає, що суд першої інстанції не встановив, які права (право власності, право користування) позивача порушені оспорюваним рішенням відповідача-1 та стосовно якого саме об'єкту (будівель та споруд, земельної ділянки). Відповідач-1 посилається на ті обставини, що право власності позивача на будівлі та споруди відповідач-1 не заперечував. Якщо оспорюваним рішенням відповідача-1 порушується право користування будівлями та спорудами, то такий факт не встановлювався судом і не зазначався у позові, а також захищається у інший спосіб захисту. Якщо оспорюваним рішенням відповідача-1 порушується право користування земельною ділянкою, то земельна ділянка позивачу не відводилась, і, відповідно, право на неї не могло бути порушене. За доводами відповідача-1, за приписами чинного законодавства (ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України) до особи переходить відповідне право на земельну ділянку, на якій розміщені будівлі та споруди. Разом з тим, оскільки позивач набула право власності на будівлі і споруди лише за рішенням суду, тобто без відведення земельної ділянки, то позивач має права на земельну ділянку лише під зазначеними будівлями і спорудами. Належність земельних ділянок під будівлями та спорудами позивача відповідач-1 не заперечує та вважає, що не порушував права на ці земельні ділянки, оскільки будівлі і земельні ділянки під ними позивач як мала у власності та користуванні відповідно, так і має наразі. Щодо висновку суду першої інстанції, наведеного у оскаржуваному рішенні, що речове право позивача - право користування земельною ділянкою порушено та підлягає захисту, то, на думку відповідача-1, такий висновок не ґрунтується на законодавстві, встановлених обставинах та наявних у справі матеріалах (доказах). За твердженням відповідача-1, позивач не довела, що вона має право користування земельною ділянкою, а саме земельною ділянкою, яка є об'єктом судового розгляду (не надала чинний договір оренди цієї земельної ділянки), а за таких обставин, суд не міг захистити право позивача, яке їй не належить. Також, відповідач-1 зазначає, що є незрозумілим, стосовно якої з перелічених земельних ділянок суд вирішив спір, оскільки в оскаржуваному рішенні суд зазначає висновки як про земельну ділянку, яка була предметом договору оренди, так і про земельні ділянки під об'єктами нерухомості, належними позивачу за договором купівлі-продажу. Відповідач-1 посилається на ті обставини, що управління землями комунальної власності покладено на територіальну громаду та утворені нею органи місцевого самоврядування. При цьому, відповідач-1 зазначає, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, здійснюється на підставі рішення органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує та зазначає, що судом встановлено, що має місце державна реєстрація об'єкту нерухомості під назвою автостоянка, де мостіння виконує функцію приналежності головної речі, без якого автостоянка втрачає своє цільове призначення, відтак, на територію автостоянки розповсюджується правовий режим нерухомого майна. Позивач вважає, що суд першої інстанції правильно надав оцінку її доводам щодо наявності у позивача права власності на нерухоме майно відповідно до нотаріально посвідченого договору, а не на підставі рішення суду. За доводами позивача, стаття 377 ЦК України є правовою підставою для отримання позивачем прав на земельну ділянку, на якій розташовано власність, а відсутність у позивача правовстановлюючих документів на землю не є підставою для обмеження прав позивача, як власника нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці. Позивач стверджує, що оскаржуване рішення відповідача-1 зачіпає права позивача, як власника автостоянки. Позивач також зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що за однією адресою на підставі оскаржуваного рішення відповідача-1 майданчик для паркування може бути розташовано тільки на території автостоянки, що належить позивачу.

Відповідач-2 апеляційну скаргу відповідача-1 підтримує у повному обсязі та зазначає, що враховуючи відсутність рішення про надання земельної ділянки у користування позивачу, судом помилково встановлено факт затвердження проекту землеустрою та не надано правову оцінку тому, що розроблення проекту землеустрою та присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці не надає права користування цією ділянкою позивачу, а лише визначає межі земельної ділянки. Також, за доводами відповідача-2, місцевим господарським судом не надано оцінки тому факту, що позивач здійснювала діяльність у сфері організації та експлуатації майданчика для паркування, і, відповідно, визнавала факт належності зазначеної земельної ділянки до спеціально відведеної земельної ділянки для організації та експлуатації майданчика для паркування. На підтвердження цього відповідач-2 надавав копії договорів з організації та експлуатації майданчика для паркування. Відповідач-2 вважає, що судом першої інстанції не з'ясовано належним чином місцезнаходження майданчика для паркування, визначеного оскаржуваним рішенням відповідача-1. За твердженням відповідача-2, оскаржуване рішення виконавчого комітету не зачіпає права та інтереси позивача, оскільки це рішення лише визначає певну територію як територію, призначену для паркування транспортних засобів. Вказаним рішенням не встановлювалися жодні обмеження чи дозволи на користування будівлями та спорудами позивача; вказаним рішенням не надаються права чи привілеї щодо здійснення господарської діяльності на спірній земельній ділянці. Отже, Виконавчий комітет, як представник власника земельної ділянки, визначив на ній територію для паркування транспортних засобів; таке рішення не може порушувати права власника будівель та споруд, оскільки законодавством визначено чіткі критерії щодо облаштування майданчика для паркування, внаслідок чого будівлі і споруди позивача при експлуатації майданчика для паркування не задіяні.

11.05.2018 від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких позивач посилається, що незважаючи на вимоги суду першої інстанції відповідачі не надали картографічних матеріалів з визначенням території імовірного розташування спірного майданчика для паркування. Позивач зазначає, що набув право власності на нерухоме майно відповідно до договору, а не на підставі рішення Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 26.12.2006 по справі № 2-2860/06. Вихідні дані Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер :04:186:0277 за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Миру, 23б, станом на 21.02.2018, дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, дані з Технічного паспорту на громадський будинок, висновок про технічний стан будівельних конструкцій будівель автостоянки за спірною адресою, доводять, що за однією адресою на підставі оскаржуваного рішення апелянта майданчик для паркування може бути розташовано тільки на території автостоянки, що належить позивачу.

14.05.2018 від позивача також надійшли додаткові письмові пояснення, відповідно до яких позивач зазначає, що відповідач-2 при постановленні на баланс та передачі майданчика для паркування транспортних засобів на спірний земельній ділянці тертій особі обставини щодо накладення меж земельної ділянки під стоянкою на межі земельної ділянки, яку планувалось облаштувати під паркування, не були досліджені; відповідні графічні та семантичні дані щодо плану розташування паркування на місцевості не складалися та не надавалися, окрім того, взагалі не було встановлено, кому вказана земельна ділянка належить на праві користування, та кому належать розташовані на ній об'єкти нерухомості. За доводами позивача, незаконні дії відповідачів стали наслідком невиконання приписів рішення Дніпропетровської міської ради № 38/17 від 21.12.2016, а саме: не було проведено інвентаризацію та не було встановлено наявності власника та/або законного користувача земельної ділянки, цільове призначення земельної ділянки, не було встановлено власника нерухомості, що знаходиться на земельній ділянці. Оспорюваним рішенням передано майданчик для паркування, який фактично розташований за адресою нерухомого майна, належного позивачу, при цьому на вказаній земельній ділянці відсутні жодні позначення або розмітка, які б дозволили ідентифікувати відповідну площадку як майданчик для паркування. Факт розташування майданчика для паркування за адресою нерухомого майна, належного позивачу, та на земельній ділянці, на якій розташовано нерухоме майно позивача, встановлено поліцією. За вказаним фактом слідчим відділенням Індустріального відділу поліції зареєстровано кримінальне провадження та на даний час триває досудове розслідування. Окрім того, відповідно до заяв відповідачів вони визнають та не заперечують, що майданчик для паркування розташовано за адресою нерухомого майна, належного позивачу, та на земельній ділянці, на якій розташовано нерухоме майно позивача. Позивач посилається, що створення та облаштування об'єкту благоустрою комунальної власності не може бути покладено або передано третім особам; за ними можуть бути лише закріплені функції з утримання об'єкту благоустрою та тільки після створення такого об'єкту в натурі.

Позивач у судові засідання, призначені для розгляду апеляційної скарги, явку свого повноважного представника не забезпечила; про дату, час та місце проведення судових засідань апеляційним господарським судом у даній справі позивач повідомлена належним чином за її місцезнаходженням згідно матеріалів справи, що підтверджується поштовим поверненням відділенням зв'язку рекомендованого поштового відправлення з причини - за закінчення строку зберігання, та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, якими позивачу направлені копії відповідних ухвал суду (192-194, 212, 215, т. 2).

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.03.2018, постановленою колегією суддів у складі: головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач), суддів Пархоменко Н.В., Чередка А.Є., відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою відповідача-1.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.04.2018 розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання на 16.04.2018.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.04.2018 апеляційну скаргу у справі прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач), суддів: Паруснікова Ю.Б., Чередка А.Є. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2018).

У судовому засіданні 16.04.2018 оголошено перерву у судове засідання на 07.05.2018.

У судовому засіданні 07.05.2018 оголошено перерву у судове засідання на 14.05.2018.

У судовому засіданні 14.05.2018 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги, меж, в яких повинні встановлюватися обставини і досліджуватися докази, заслухавши пояснення представників відповідачів, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, заслухавши виступ представника відповідача-1 у судових дебатах, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, за нотаріально посвідченим договором дарування будівель та споруд від 11.12.2008 (а.с. 22-23, т. 1) Ноздрюхіна Людмила Іванівна набула у власність будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, проспект Миру, 23б.

Відомості про право приватної власності Ноздрюхіної Людмили Іванівни на набутий за договором дарування об'єкт нерухомого майна зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (витяг №12251413 від 05.11.2013) (а.с. 25-26, т. 1). За даними цього витягу вказане нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 0,2198 кв.м., кадастровий номер :04:186:0271.

Відповідно до технічного паспорту щодо будівель та споруд по проспекту Миру, 23б у місті Дніпро, виготовленого за станом на 23.08.2016, виконавець - Галушка А.М., кваліфікаційний сертифікат серія АЕ, № 002702, інвентаризаційна справа №206, реєстровий номер 20543427, загальна площа основної забудови під будівлями та спорудами з урахуванням допоміжних складових складає 30,5 квадратних метрів, під дорожнім (твердим) покриттям 2527 квадратних метрів (2524- асфальт, 3,0 -бетон) (а.с. 32-36, т. 1).

Об'єкт нерухомого майна складається з: літера А-1 - будівля автостоянки, шлакоблок, загальна площа забудови 12,3 квадратних метрів, літера Б-кіоск (тимчасовий), площа забудови 5,8 квадратних метрів, метал, літера В -туалет (тимчасовий), площа забудови 1,4 квадратних метрів, метал, літера Г-кіоск (тимчасовий), площа забудови 11,0 квадратних метрів, метал - разом 30,5 квадратних метрів; мостіння № І- асфальт -2524,0 квадратних метрів, II-бетон- 3,0 квадратних метрів - разом 2527 квадратних метрів; № 1-2 огорожі (156,5 метрів - 169,7 метрів.); №3,4,6- ворота (13,6 метрів, 6,6 метрів, 12,5 метрів); №5 - хвіртка.

Відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 107-108, т. 2) об'єкт літера Б-кіоск (тимчас.) знесено.

12.09.2012 Дніпропетровською міською радою прийнято рішення № 110/27 "Про надання дозволу гр. Ноздрюхіній Л.І. на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівель та споруд по просп. Миру, 23б, Індустріальний район"; рішенням визначено, що площа та конфігурація земельної ділянки визначається під час складання проекту землеустрою щодо її відведення (а.с. 62-63, т. 1).

12.09.2014 Управлінням Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області надано висновок №04-03-/120914/2, відповідно до якого визнано за можливе погодити проект землеустрою щодо відведення гр. Ноздрюхіній Людмилі Іванівні земельної ділянки площею 0,1605 га по фактичному розміщенню будівель та споруд за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Миру, 23-Б, за рахунок земель не наданих у власність або користування, для іншої комерційної діяльності (код УКЦВЗ 1.11.6., код КВЦПЗ 12.04 (для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) (а.с. 64-65, т. 1).

В подальшому, на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 19.11.2012 ТОВ "Квартал", 22.09.2014 проведено державну реєстрацію земельної ділянки комунальної власності площею 0, 1605 га з кадастровим номером :04:186:0277, місце розташування якої: м. Дніпропетровськ, проспект Миру, 23-Б, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-017 від 21.02.2017 (а.с. 27-28, т. 1).

Позивачем розроблено та погоджено схему Організації дорожнього руху при влаштуванні автостоянки тимчасового зберігання транспортних засобів (на 35 машиномісць, із них 4 місця для інвалідів) за адресою: м. Дніпропетровськ, проспект Миру, 23-б, та розрахунок території автостоянки тимчасового зберігання автотранспорту по пр. Миру, 23 б (а.с. 67-75, 82-88, т. 1).

10.10.2014 позивач звернулась до Міського голови м. Дніпропетровськ з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по проспекту Миру, 23-Б та про передачу цієї земельної ділянки в оренду позивачу по фактичному розміщенню будівель та споруд (а.с. 28, т. 2).

В матеріалах справи відсутні докази розгляду вказаного клопотання позивача.

Позивач зверталась до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з адміністративним позовом до Дніпровської міської ради, яким просила визнати бездіяльність міської ради, яка полягає у не розгляді клопотання позивача, отриманого Дніпровською міською радою 10.10.2014, про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по проспекту Миру, 23-Б та передачу земельної ділянки позивачу в оренду по фактичному розміщенню будівель та споруд неправомірною, а також просила зобов'язати Дніпровську міську раду розглянути відповідну заяву-клопотання та ухвалити рішення відповідно до ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України.

Проте, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 28.02.2018 скасував постанову Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29.11.2017 про задоволення позову та прийняв нову постанову про залишення позовних вимог без розгляду у зв'язку зі спливом визначеного КАС України строку на звернення до суду з адміністративним позовом (справа № 202/6015/17(2-а/202/251/2017).

Разом з тим, рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 30.11.2016 за №587 затверджено перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпро (а.с. 92-125, т. 1).

В пункт 80 розділу II "Спеціально обладнані майданчики", майданчики, які розташовані не у центральній частині міста, переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпро, зокрема було внесено земельну ділянку, що розташована за адресою: місто Дніпро, проспект Миру, 23 б, площею для паркування 402,5 квадратних метрів.

Балансоутримувачем земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у місті Дніпрі, є Комунальне підприємство "Міськавтопарк" Дніпропетровської міської ради відповідно до Рішення міської ради від 02.02.2011 №40/8 "Про проведення конкурсу з визначення балансоутримувачів майданчиків для паркування транспортних засобів, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста" (а.с. 252, т. 1); Також, відповідно до рішень міської ради № 38/17 від 21.12.2016 (пункт 4) (а.с. 126-128, т. 1), № 36/23 від 19.07.2017 (пункт 1.2) (а.с. 121-122, т. 1) Комунальне підприємство "Міськавтопарк" Дніпровської міської ради визначено балансоутримувачем стосовно майданчиків для паркування транспортних засобів державної та комунальної форми власності, що визначаються відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів".

25.11.2017 Комунальне підприємство "Міськавтопарк" Дніпровської міської ради (балансоутримувач) на підставі договору № 182 ОП надало Фізичній особі-підприємцю Степанову Ігорю Володимировичу у користування за плату майданчик для паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, просп. Миру, 23Б, площею 402, 5 кв.м, кількість машино-місць: 35; передача майданчика оформлена актом приймання-передачі (а.с. 142-145, т. 2).

Зі змісту висновку про результати перевірки інформації, що надійшла до чергової частини Індустріального ВП ДВП ГУНП України в області, від 13.12.2017 вбачається, що в ході проведення перевірки було здійснено вихід за адресою: м. Дніпро, просп. Миру, 23Б, з метою перевірки законності діяльності КП "Міськавтопарк" Дніпровської міської ради на паркувальному майданчику за вказаною адресою; в ході виходу встановлено, що на майданчику позмінно працюють охоронці, які повідомили, що здійснюють послуги паркування автомобілів на даному паркувальному майданчику; усього на майданчику 35 машино-місць, але по факту розміщується приблизно 75-85 автомобілів кожну добу. Грошові кошти, які вилучені від паркування автомобілів, охоронці передають гр. ОСОБА_4, який є адміністратором даної автомобільної стоянки та працює у КП "Міськавтопарк" Дніпровської міської ради (а.с. 109, т. 2).

Таким чином, спірним пунктом рішення було віднесено частину земельної ділянки, на якій розташовано будівлі та споруди позивача, до земель, що використовуються для паркування транспортних засобів, та передано на баланс КП "Міськавтопарк", а в подальшому, передано у користування іншій особі.

За положеннями ст. 120 Земельного кодексу України в редакції на дату набуття позивачем права власності на спірні об'єкти (11.12.2008), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічна норма міститься в ст. 377 ЦК України в редакції на дату набуття позивачем права власності на спірні об'єкти (11.12.2008), якою встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Матеріали справи свідчать, що позивач є власником будівель та споруд за адресою: м. Дніпро, просп. Миру, 23Б, у тому числі і мостіння - асфальт.

Згідно технічного паспорту загальна площа під будівлями, спорудами з урахуванням допоміжних складових складає 30,5 квадратних метрів, під дорожнім (твердим) покриттям 2527 квадратних метрів (2524- асфальт, 3,0 -бетон).

На вільній від будівель та споруд території, як складова річ об'єкта нерухомості, знаходиться допоміжна річ - мостіння (асфальтне покриття), яке хоча і не є нерухомим майном, однак має властивості допоміжної речі в розумінні ст. 186 ЦК України та входить в опис нерухомого майна, що належить позивачу та складає з ним єдине ціле, у зв'язку із чим на нього розповсюджується тотожній правовий режим.

Отже, визначення відповідачем-1 спірної земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно, належне позивачу, як майданчика для паркування, є порушенням та невизнанням його переважного права на оформлення спірної земельної ділянки в користування.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів".

Статтею 20 ГК України визначено, що кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ст. 21 ЦК України).

Згідно ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

З наведених норм вбачається, що підставою для визнання правового акту недійсним (незаконним, протиправним), тобто таким, що не відповідає закону може бути прийняття такого акту органом або посадовою особою з перевищенням наданих йому законом повноважень або в межах компетенції, але з порушенням діючого законодавства.

Пунктом 7 Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1342, встановлено, що майданчики для паркування є об'єктами благоустрою і повинні відповідати нормам, нормативам, стандартам у сфері благоустрою населених пунктів.

Порядок проведення конкурсу з визначення агентів та порядок паркування транспортних засобів у м. Дніпропетровську затверджено рішенням міської ради від 02.02.2011 №39/8 "Про затвердження Правил паркування транспортних засобів у м. Дніпропетровську" із змінами, внесеними рішенням ради від 30.11.2011 №72/17 (а.с. 148-174, т. 1).

Рішенням Дніпропетровської міської ради №39/8 від 02.02.2011 зобов'язано, зокрема, Департамент транспорту та зв'язку Дніпропетровської міської ради: здійснити комплексну інвентаризацію майданчиків для паркування транспортних засобів на вулицях і дорогах міста Дніпропетровська та забезпечити координацію та погодження робіт щодо визначення земельних ділянок, які відводяться для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів.

30.11.2011 Дніпропетровською міською радою прийнято рішення №72/17 "Про внесення змін до рішення міської ради від 02.02.2011 №39/8 "Про затвердження Правил паркування транспортних засобів у м. Дніпропетровську", відповідно до п. 3.10 якого Департамент транспорту та зв'язку Дніпропетровської міської ради протягом 3-х днів з дати затвердження акта обстеження (п. 3.9 цих Правил), у разі необхідності подає запит до територіального підрозділу органу центральної виконавчої влади у сфері земельних відносин про наявність власника та/або законного користувача земельної ділянки, а також про цільове призначення земельної ділянки, на якій ініційовано розміщення майданчика для паркування транспортних засобів (до запиту обов'язково має бути додано картографічний матеріал М 1:500 з позначенням території ймовірного розташування майданчика для паркування транспортних засобів); у разі наявності на земельній ділянці будівель та/або споруд - подає запити до комунального підприємства "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпропетровської міської ради для перевірки останнім наявності власника нерухомого майна та/або наявності інформації про об'єкт у Переліку безхазяйного нерухомого майна та/або Переліку нерухомого майна, що може бути визнано від умерлою спадщиною.

Вказані вимоги дублюються у рішенні №38/17 від 21.12.2016 "Про затвердження Правил паркування транспортних засобів на території міста Дніпра" зі змінами, внесеними рішенням № 36/23 від 19.07.2017 (а.с. 121-147, т. 1).

Отже, постановляючи спірну земельну ділянку, на якій знаходяться належні позивачу об'єкти нерухомості, на баланс Комунального підприємства "Міськавтопарк" для паркування транспортних засобів, приписи рішення Дніпропетровської міської ради №72/17 від 30.11.2011 щодо проведення інвентаризації та встановлення наявності власника та/або законного користувача земельної ділянки, а також цільового призначення земельної ділянки та власника нерухомості, що знаходиться на такій земельній ділянці, виконані не були. В результаті чого, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 30.11.2016 №587 фактично обмежило право власності позивача на належну йому нерухомість та речове право на користування земельною ділянкою під належними йому будівлями та спорудами.

Окрім того, ч. 1 ст. 760 ЦК України встановлено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Відповідно до п. 8 Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1342, розміщення майданчиків для паркування за окремими адресами здійснюється у встановленому порядку органами місцевого самоврядування за погодженням з уповноваженим підрозділом Національної поліції.

Вказані положення Правил паркування кореспондуються з приписами ст. 35 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", відповідно до якої технічна документація з питань благоустрою територій населених пунктів (проекти, схеми, карти, атласи тощо) розробляється з метою здійснення комплексу заходів з благоустрою територій, окремих об'єктів благоустрою, їх частин і може бути включена до правил благоустрою території відповідного населеного пункту. Технічна документація з питань благоустрою населених пунктів погоджується в установленому порядку та затверджується її замовником.

Також, відведені майданчики для паркування - це майданчики для паркування, розміщені в межах проїзної частини вулиці, дороги або тротуару та обладнані відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, місце для паркування - місце стоянки одного транспортного засобу на майданчику для паркування, позначене дорожньою розміткою відповідно до Правил дорожнього руху (п. 4 Правил паркування транспортних засобів).

Переданий на баланс відповідачу-2, а в подальшому в користування третій особі майданчик для паркування, фактично розташований за адресою нерухомого майна, належного позивачу, не містить індивідуальних ознак, властивих даному виду майна. Технічної документації щодо узгодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції на вказаній земельній ділянці позначення та дорожньої розмітки, які б дозволили ідентифікувати відповідну площадку (402,5 кв.м) як майданчик для паркування або предмету найму, матеріали справи не містять.

Не містять матеріали справи і взагалі визначення на місцевості конкретного розташування переданого майданчику, його меж.

В судовому засіданні представник відповідача-1 на запитання суду, яким чином (шляхом прийняття якого документу) майданчику площею 402,5 кв.м була присвоєна адреса - просп. Миру, 23Б у м. Дніпро, зазначив, що означена адреса вказана в оскаржуваному рішенні виходячи з адреси об'єктів нерухомості, належних позивачу, а також повідомив про те, що межі земельної ділянки площею 402,5 кв.м на місцевості не встановлювалися.

Враховуючи положення ст.ст. 10, 15 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об'єктів благоустрою. Підприємство та балансоутримувач забезпечують належне утримання і своєчасний ремонт об'єкта благоустрою власними силами або можуть на конкурсних засадах залучати для цього інші підприємства, установи та організації.

Зважаючи на викладене, створення, облаштування об'єкту благоустрою комунальної власності не може бути покладено або передано третім особам. Адже, за останніми можуть бути закріплені тільки функції з утримання (і в жодному разі не зі створення, облаштування) об'єкту благоустрою та тільки після створення такого об'єкту в натурі.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірний пункт рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради суперечать положенням ст. 760 Цивільного кодексу України, Закону України "Про благоустрій населених пунктів", Правилам паркування транспортних засобів, оскільки передбачає передачу у платне користування майданчиків для паркування, які не існують в натурі, а чинним законодавством не передбачено їх самостійне створення користувачами, які не є суб'єктами не муніципальної форми власності.

На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання незаконним з моменту прийняття та скасування рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 30.11.2016 року за №587, яким затверджено перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у місті Дніпро, в частині затвердження в пункті 80 розділу II "Спеціально обладнані майданчики", майданчики, які розташовані не у центральній частині міста, переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у місті Дніпро, майданчика для паркування, розташованого за адресою: місто Дніпро, проспект Миру, 23 б, площею для паркування 402,5 квадратних метрів, оскільки вказаний пункт рішення порушує права позивача, як власника майна, розташованого на цій земельній ділянці.

Апеляційний господарський суд відхиляє доводи відповідача-1 щодо відсутності у позивача права користування земельною ділянкою.

В усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об'єкти; право власності на житловий будинок, будівлю, споруду є безумовною підставою для виникнення права користування земельною ділянкою під відповідним нерухомим майном.

Нерухоме майно нерозривно пов'язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання споруд, належних позивачу, неможливе без відповідної земельної ділянки. Таким чином, хоча право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під нерухомістю, що належить позивачу на праві власності, належним чином не оформлене, однак не оформлення права на вказану земельну ділянку не може бути підставою для обмеження права позивача, як власника нерухомого майна, на користування зазначеним майном та, відповідно, земельною ділянкою, на якій воно розташовано, оскільки, як зазначалося вище, користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою. Окрім того, позивач неодноразово намагався оформити право користування земельною ділянкою (звертався з відповідними заявами - 57, 58, 59, т. 1).

Також, суд відхиляє доводи відповідача-1 відносно тих обставин, що спірним пунктом рішення не порушуються права позивача, а відповідач-1, у свою чергу, не заперечує право власності позивача на будівлі та споруди, розташовані за вищевказаною адресою.

З аналізу правовстановлюючих документів позивача на спірний об'єкт вбачається, що має місце державна реєстрація об'єкту нерухомості під назвою автостоянка, де мостіння виконує функцію приналежності головній речі, без якого автостоянка втрачає своє цільове призначення; на територію автостоянки розповсюджується правовий режим нерухомого майна. Проте, приймаючи спірний пункт рішення про віднесення земельної ділянки, що розташована за адресою: місто Дніпро, проспект Миру, 23 б, площею для паркування 402,5 квадратних метрів, до ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпро, відповідач-1 порушив право позивача на оформлення прав на цю земельну ділянку, оскільки вказана площа є частиною площі земельної ділянки, на якій розташовано майно позивача. З матеріалів справи також встановлено, що передаючи відповідачу-2 на баланс майданчик для паркування транспортних засобів, відповідач-1 фактично передав частину мостіння, належного позивачу на праві власності; доказів існування за вказаною адресою іншого облаштованого майданчику для паркування комунальної форми власності матеріали справи не містять.

Апеляційний господарський суд досліджує правомірність прийняття рішення судом першої інстанції лише в межах доводів, наведених відповідачем-1 в апеляційній скарзі; у свою чергу, підстав для скасування рішення суду першої інстанції, на підставі викладених у апеляційній скарзі доводів, немає.

Також, суд відхиляє доводи відповідача-2, як такі, що спростовуються вищенаведеним.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення господарського суду Дніпропетровської області у даній справі відсутні.

Витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги відносяться на Виконавчий комітет Дніпровської міської ради.

Керуючись ст.ст. 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Дніпровської міської ради на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2018 у справі № 904/8006/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2018 у справі № 904/8006/17 залишити без змін.

Витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги віднести на Виконавчий комітет Дніпровської міської ради.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 18.05.2018

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя А.Є. Чередко