ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.05.2018р. Справа №905/513/18

за позовом Дочірнього підприємства з іноземними інвестиціями «Сангрант Плюс», м.Київ

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Діанівська птахофабрика», с.Діанівка

про стягнення заборгованості в сумі 852654,96 грн.

Суддя Левшина Г.В.

при секретарі судового засідання Хохуля М.С.

Представники сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

В засіданні суду брали участь:

В засіданні суду оголошувалась перерва

17.05.2018р. з 12.30 год. до 15.00 год.

СУТЬ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство з іноземними інвестиціями «Сангрант Плюс», м.Київ, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 акціонерного товариства «Діанівська птахофабрика», с.Діанівка, про стягнення заборгованості в сумі 979198,00 грн., у тому числі основний борг в сумі 887430,00 грн., три проценти річних в сумі 2191,83 грн., пеня в сумі 23961,67 грн. та штраф в сумі 65614,50 грн.

Згідно із ст.46 Господарського процесуального кодексу України 11.04.2018р. до суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог №72/04/18-1 від 11.04.2018р., в якій останній зменшив позовні вимоги в частині стягнення основного боргу та збільшив вимоги в частині стягнення трьох процентів річних та пені, і просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 852654,96 грн., у тому числі основний борг в сумі 737400,00 грн., три проценти річних в сумі 4098,23 грн., пеня в сумі 45542,23 грн. та штраф в сумі 65614,50 грн.

За таких обставин, враховуючи фактичну зміну позивачем розміру раніше заявлених трьох процентів річних та пені, суд розцінює заяву про уточнення позовних вимог №72/04/18-1 від 11.04.2018р. позивача, що надійшла до суду 11.04.2018р., саме як заяву про зменшення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань на договором поставки №17/01/18-1 від 17.01.2018р. в частині сплати вартості отриманого товару.

Відповідач 10.04.2018р. надав відзив на позовну заяву від 05.04.2018р., в якому проти позовних вимог заперечує, посилаючись на ті обставини, що:

- умовами договору визначена кількість товару, що підлягає поставці у кількості лише 6 тон., а отже поставка 99 тон. здійснена не на підставі договору поставки №17/01/18-1 від 17.01.2018р., а на підставі видаткових накладних №29 від 22.01.2018р., №39 від 24.01.2018р., №40 від 24.01.2018р., строк оплати за якими не настав, та відповідно відповідачем не було порушено зобовязання з оплати;

- відсутні правові підстави для стягнення суми боргу, пені, штрафу, 3% оскільки відповідач не прострочив грошове зобовязання;

- в порушення п.3.3 договору позивачем поставлено товар без документів, що посвідчують його якість;

- позивачем не було доведено обґрунтованості розміру витрат на професійну правничу допомогу, їх співрозмірність та правових підстав для їх стягнення з відповідача.

07.05.2018р. до суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у звязку з призначенням Донецьким окружним адміністративним судом до розгляду справи №805/2543/18-а на той самий день.

Відповідно до ст.216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Згідно із ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Так, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

За висновками суду, викладені відповідачем причини неможливості явки у судове засідання не є поважними. Зокрема, участь у судовому засіданні по іншій справі жодним чином не унеможливлює участь іншого представника відповідача у розгляді цієї справи. При цьому, як встановлено, ухвалою від 03.05.2018р. взагалі було визнано необовязковою явку сторін в судове засідання 17.05.2018р.

Як наслідок, у звязку з відсутністю підстав для відкладення розгляду справи, клопотання відповідача судом залишається без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

17.01.2018р. між сторонами був підписаний договір поставки №17/01/18-1, за умовами якого постачальник (позивач) зобовязався поставити (передати) покупцю (відповідачу) в обумовлені договором строки штрот соєвий (гранульований та/або негранульований за вибором постачальника) виробництва приватного акціонерного товариства «Пологівський олійноекстракційний завод» у кількості 600 (шість) тон +/- 5 (плюс/мінус пять) відсотків від цієї кількості за вибором постачальника, а постачальник зобовязався прийняти продукцію та сплатити постачальнику її вартість.

Договір, в якому одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму, згідно із ст.265 Господарського кодексу України є договором поставки. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Таким чином, в силу ст.ст.11, 712 Цивільного кодексу України, ст.265 Господарського кодексу України між сторонами виникли зобов'язальні відносини на підставі укладеного договору поставки.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 Цивільного кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно п.2.1 договору сторони домовилися, що вартість продукції, що поставляється постачальником за цим договором, без податку на додану вартість (надалі ПДВ) складає 6249000,00 грн. (шість мільйонів двісті сорок девять тисяч гривень 00 копійок), крім ПДВ 1249800,00 грн. (один мільйон двісті сорок девять вісімсот гривні 00 копійок). Загальна вартість продукції з ПДВ складає 7498800,00 грн. (сім мільйонів чотириста девяносто вісім тисяч вісімсот гривень 00 копійок).

Враховуючи, що загальна вартість продукції за договором залежить від загальної кількості продукції, зазначеної в п.1.1 договору з врахуванням опціону +/- 5 (плюс/мінус пять) відсотків, то загальна вартість продукції за договором також може включати опціон +/- 5 (плюс/мінус пять) відсотків.

Відповідно до п.2.4 договору вартість кожної окремої партії продукції узгоджується сторонами у додаткових угодах, що є невідємними частинами договору.

Кількість продукції в партії погоджується сторонами у додаткових угодах, що є невідємними частинами договору (п.3.1 договору).

Додатковою угодою №1 від 17.01.2018р. до договору поставки №17/01/18-1від 17.01.2018р. сторони домовилися про постачання покупцю наступної партії продукції:

найменування продукції (асортимент) штрот соєвий;

кількість тон (+/- 5 % за вибором постачальника) -100 т;

ціна 1 (однієї) тони продукції (грн.) без ПДВ 10415,00 грн.;

ПДВ 2083,00 грн.;

ціна 1 (однієї) тони продукції (грн.) без з ПДВ 12498,00 грн.;

вартість (ціна) партії продукції (грн.) з ПДВ 1249800,00 грн.;

в т.ч. ПДВ 20% (грн.) 208300,00 грн.

Згідно п.4.2 договору строк поставки (передачі) продукції (її партії) узгоджується сторонами у додаткових угодах, що є невідємними частинами договору.

Згідно п.3 додаткової угоди №1 від 17.01.2018р. до договору поставки №17/01/18-1від 17.01.2018р. поставка партії продукції за додатковою угодою здійснюється в термін з 18.01.18 по 26.01.18 року включно.

Відповідно до п.4.4 договору датою поставки (передачі) продукції (її партії) є дата вивантаження продукції в місці призначення, зазначена у товарно-транспортній накладній на перевезення продукції, та дата оформлення видаткової накладної. Недотримання строків (термінів) поставки продукції через відмову покупця здійснювати вивантаження продукції належної якості в місці призначення або затримку у здійсненні розвантаження продукції належної якості не є порушенням умов договору з боку постачальника та не є підставою для відповідальності постачальника за договором.

Як вказує позивач, на виконання умов договору ним було здійснено поставку відповідачу зазначеного вище товару за товарно-транспортними накладними, видатковими накладними №29 від 22.01.2018р. (товарно-транспортна накладна №24 від 22.01.2018р.), №39 від 24.01.2018р. (товарно-транспортна накладна №26 від 24.01.2018р.), №40 від 24.01.2018р. (товарно-транспортна накладна №27 від 24.01.2018р.) всього на суму 737400,00 грн. з урахуванням часткового погашення заборгованості відповідачем.

Зі змісту означених накладних вбачається, що позивачем було передано відповідачу штрот соєвий у загальній кількості 105 т., зокрема: за видатковою накладною №29 від 22.01.2018р. у кількості 35 т. на суму 437430,00 грн., за видатковою накладною №39 від 24.01.2018р. у кількості 35 т. на суму 437430,00 грн., за видатковою накладною №40 від 24.01.2018р. у кількості 35 т. на суму 437430,00 грн.

Відповідач вважає, що умовами договору визначена кількість товару, що підлягає поставці у кількості лише 6 тон., а отже поставка 99 тон. здійснена не на підставі договору поставки №17/01/18-1 від 17.01.2018р., а на підставі видаткових накладних №29 від 22.01.2018р., №39 від 24.01.2018р., №40 від 24.01.2018р.

Суд вказані доводи відповідача не приймає.

Так, як вище вже зазначалось, в день підписання договору поставки №17/01/18-1від 17.01.2018р. між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №1 від 17.01.2018р., відповідно до якої сторони узгодили про постачання покупцю відповідної партії продукції штроту соєвого у кількості 100 т (+/- 5% за вибором постачальника) в строк до з 18.01.01.2018р. по 26.01.2018р., яка була акцептована відповідачем.

Отже, враховуючи, що сторонами договору у додатковій угоді №1 від 17.01.2018р. було погоджено поставку партії продукції у кількості 100 т. з відповідним толерансом +/- 5 % за вибором постачальника, який відбувся та відповідно становить 5 т. (100т. + 5%), то і відповідна поставка продукції у кількості 105 т. передбачена договором поставки №17/01/18 від 17.01.2018р.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що представлені позивачем видаткові накладні №29 від 22.01.2018р. (товарно-транспортна накладна №24 від 22.01.2018р.) , №39 від 24.01.2018р. (товарно-транспортна накладна №26 від 24.01.2018р.), №40 від 24.01.2018р. (товарно-транспортна накладна №27 від 24.01.2018р.) підписані обома сторонами без жодних зауважень, містять посилання на договір №17/01/18-1 від 17.01.2018р., а також усі необхідні відомості про товар, його вартість, а також містять відомості про фактичне отримання товару. Тобто за своїми ознаками видаткові накладні та товарно-транспортні накладні є первинними бухгалтерськими документами та містять всі обовязкові реквізити, що передбачені Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які підтверджують передачу позивачем та приймання відповідачем товару.

Тобто матеріалами справи підтверджено обставину щодо передачі постачальником та прийняття покупцем товару згідно договору поставки №17/01/18-1від 17.01.2018р. у кількості 105т.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до п.6.1 договору оплата продукції (її партії) здійснюється покупцем у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Покупець здійснює повну оплату вартості партії продукції шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 14 (чотирнадцяти) операційних (банківських) днів з дати поставки партії продукції (п.4.4 договору). При цьому, розмір грошових коштів, що перераховуються як оплата вартості партії продукції, визначається шляхом множення ціни одиниці (однієї тони) продукції, зазначеної в додатковій угоді до договору, на фактичну кількість поставленої продукції, зазначеної у видатковій накладній/видаткових накладних. Розмір грошових коштів, що перераховується покупцем постачальнику як оплат вартості партії продукції, зазначається постачальником в розрахунку на оплату.

Таким чином, за висновками суду, відповідач мав сплатити вартість товару, отриманого від позивача:

- за видатковою накладною №29 від 22.01.2018р. в строк до 09.02.2018р.;

- за видатковими накладними №39 від 24.01.2018р., №40 від 24.01.2018р. в строк до 13.02.2018р.

За висновками суду, всупереч вимог ст.ст.526, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідачем свої зобовязання щодо повної та своєчасної оплати вартості товару в сумі 737400,00 грн. не виконані.

Посилання відповідача на те, що позивачем в порушення п.3.3 договору було поставлено товар без документів що посвідчують його якість, судом відхиляється з огляду на наступне.

Відповідно до ст.268 Господарського кодексу України якість товарів, що поставляються, повинна відповідати стандартам, технічним умовам, іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до їх якості, або зразкам (еталонам), якщо сторони не визначать у договорі більш високі вимоги до якості товарів. Номери та індекси стандартів, технічних умов або іншої документації про якість товарів зазначаються в договорі. Якщо вказану документацію не опубліковано у загальнодоступних виданнях, її копії повинні додаватися постачальником до примірника договору покупця на його вимогу. У разі відсутності в договорі умов щодо якості товарів остання визначається відповідно до мети договору або до звичайного рівня якості для предмета договору чи загальних критеріїв якості.

Згідно із ст.673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети. У разі продажу товару за зразком та (або) за описом продавець повинен передати покупцеві товар, який відповідає зразку та (або) опису. Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам. Продавець і покупець можуть домовитися про передання товару підвищеної якості порівняно з вимогами, встановленими законом.

Відповідно до п.3.2 договору якість поставленої (переданої) за договором продукції (її партії) має відповідати вимогам ГОСТу 12220-96 «Штрот соевый кормовой тостированный. Технические условие», прийнятого Міждержавною радою по стандартизації, метрології та сертифікації (протокол №9-96 від 12 квітня 1996 року) і введеного в дію на території України з 01 січня 2001 року наказам Державного комітету по стандартизації, метрології та сертифікації України від 25 вересня 2000 року №573, а також ДСТУ 4230:2003 «Штрот соєвий кормовий. Загальні технічні умови», затвердженого і введеного в дію наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 15 жовтня 2003 року №155.

Згідно п.3.3 договору якість продукції (її партії) підтверджується посвідченням про якість, виданим заводом-виробником.

При отриманні товару відповідачем не подавалось жодних заперечень щодо неналежності виконання постачальником прийнятих за договором зобов'язань з поставки товару, поставки товару неналежної якості та неналежної комплектності.

Згідно з положеннями ст.666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження встановлення позивачу строку для передання документів, що стосуються товару, визначених умовами договору, не надано доказів відмови від прийняття товару, відмови від договору, повернення позивачу товару, а приймання відповідачем товару підтверджується підписами відповідача у відповідних накладних, тому суд прийшов до висновку, що зобов'язання позивач виконав відповідно до умов договору поставки №17/01/18-1від 17.01.2018р.

Таким чином, твердження відповідача щодо ненастання строку оплати товару є недоведеними.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст.13 Господарського процесуального кодексу України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

За висновками суду, всупереч вимог ст.ст.13, 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України відповідачем відповідних допустимих доказів в підтвердження обставин, викладених у відзиві на позов до матеріалів справи не надано.

За таких обставин, враховуючи викладене, позов в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 737400,00 грн. підлягає задоволенню.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п.1, 3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п.1 ст.550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з ч.4 ст.231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно із ч.6 ст.231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п.7.2 договору у випадку порушення покупцем строків оплати продукції (її партії), останній сплачує постачальнику пеню в розмір подвійної облікової ставки Національного банку України (що діяло в період, за який нараховується пеня) від суми прострочення платежу за кожен день прострочення.

У випадку порушення покупцем строків оплати продукції (її партії) більше, ніж на 5 календарних днів, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 5% (пять відсотків) від вартості продукції, що несвоєчасно оплачена.

Згідно вказаного пункту договору позивачем за період з 14.02.2018р. по 11.04.2018р. заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 45542,23 грн. (з урахуванням заяви щодо уточнення розміру позовних вимог від 11.04.2018р.) та штрафу в сумі 65614,50 грн. - 5% від вартості продукції, що несвоєчасно оплачена.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім суми основного боргу позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та пред`явлено до стягнення три проценти річних в сумі 4098,23 грн. за період з 14.02.2018р. по 11.04.2018р. (з урахуванням заяви щодо уточнення розміру позовних вимог від 11.04.2018р.).

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені та трьох процентів річних, суд визнає його невірним, оскільки з урахуванням сплат відповідачем 15.02.2018р., 21.02.2018р., 22.02.2018р., 26.02.2018р., 13.03.2018р., 14.03.2018р., 20.03.2018р., 27.03.2018р., 28.03.2018р. частини заборгованості пеню та три проценти річних необхідно було рахувати відповідно по 14.02.2018р., 20.02.2018р., 21.02.2018р., 25.02.2018р., 12.03.2018р., 13.03.2018р., 19.03.2018р., 26.03.2018р., 27.03.2018р., а з 15.02.2018р., 21.02.2018р., 22.02.2018р., 26.02.2018р., 13.03.2018р., 14.03.2018р., 20.03.2018р., 27.03.2018р., 28.03.2018р. пеню та три проценти річних необхідно нараховувати на зменшену суму заборгованості.

Таким чином, за результатами проведеного судом перерахунку, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня за період з 14.02.2018р. по 11.04.2018р. в сумі 45106,27 грн. та три проценти річних в сумі 4058,16 грн. за період з 14.02.2018р. по 11.04.2018р., а решта вимог є неправомірною та підлягає залишенню без задоволення.

За таких обставин, враховуючи, що позов доведений позивачем та обґрунтований матеріалами справи, проте, в частині вимог про стягнення пені та трьох процентів річних є частково неправомірним, вимоги про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню в сумі 852178,93 грн., у тому числі основний борг в сумі 737400,00 грн., три проценти річних в сумі 4058,16 грн., пеня в сумі 45106,27 грн. та штраф в сумі 65614,50 грн.

Судовий збір підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам.

При цьому, у зв'язку зі зменшенням позовних вимог судовий збір у розмірі 1898,15 грн. згідно з п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» підлягає поверненню позивачу з державного бюджету України.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов'язані з наданням правової допомоги.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, окрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із ч.3 ст.126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.03.2018р. між позивачем (клієнт) та адвокатським обєднанням «Адвокатська компанія «ВІС ЛЕГІС» був укладений договір про надання правової (правничої) допомоги №01/03/18-1, за умовами якого адвокатське обєднання, здійснюючи адвокатську діяльність, зобовязується надати клієнту правову (правничу) допомогу в процесі відшкодування клієнту заборгованості від ОСОБА_1 акціонерного товариства «Діанівська птахофабрика», на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобовязується оплатити надання правової (правничої) допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з п.3.1 договору про надання правової (правничої) допомоги №01/03/18-1 від 01.03.2018р. винагорода (гонорар) за надання адвокатським обєднанням правової (правничої) допомоги за договором (ціна договору) складає 1500,00 грн. (одна тисяча пятсот гривень 00 копійок) без ПДВ за 1 (одну) годину (60 хвилин) роботи адвоката адвокатського обєднання.

Як вбачається зі змісту позивної заяви позивачем зазначено орієнтовний сума судових витрат заявлена позивачем, у звязку з розглядом цієї позовної заяви становить 18300,00 грн.

Зокрема, позивач сплатив на користь адвокатської компанії «ВІС ЛЕГІС» грошові кошти за надання правової допомоги в сумі 12000,00 грн., що підтверджується копією акту №12/03/18 надання правових (юридичних) послуг з правової допомоги від 12.03.2018р. на суму 12000,00 грн., копією платіжного доручення №1398 від 15.03.2018р. на суму 12000,00 грн.

В заяві вих. №69/04/18-6 від 05.04.2018р. позивачем уточнено попередній (орієнтовний) розмір судових витрат, у звязку з допущеними технічними та арифметичними помилками у позовній заяві, та заявлено судові витрати в сумі 37187,97 грн., з яких 22500,00 грн. витрати на професійну правничу допомогу.

17.05.2018р. позивачем надано клопотання вих. №94/05/18-2 від 16.05.2018р. про долучення до матеріалів справи документів на підтвердження понесених судових витрат за правову допомогу в сумі 8125,00 грн. До вказаного клопотання додано: копію додаткової угоди від 09.04.2018р. до договору про надання правової (правничої) допомоги №01/03/18-1 від 01.03.2018р., копію акта надання правових (юридичних) послуг з правової (правничої) допомоги від 10.05.2018р. до договору про надання правової (правничої) допомоги №01/03/18-1 від 01.03.2018р., копію платіжного доручення №2625 від 15.05.2018р. Крім того, у клопотанні позивач просить суд врахувати вищезазначені документи та вирішити питання судових витрат.

Згідно наданої позивачем додаткової угоди до договору про надання правової (правничої) допомоги №01/03/18-1 від 01.03.2018р. позивачем (клієнт) та адвокатським обєднанням «Адвокатська компанія «ВІС ЛЕГІС» внесено зміни до договору, виклавши п.3.1 договору в наступній редакції: « 3.1. Винагорода (гонорар) за надання ОСОБА_2 обєднанням Правової (правничої) допомоги за договором (ціна договору) складає 1500,00 грн. (одна тисяча пятсот гривень 00 копійок) без ПДВ за 1 (одну) годину (60 хвилин) роботи адвокатами ОСОБА_2 обєднання, за виключенням надання правової (правничої) допомоги, що зазначається в абзаці другому цього пункту договору. Винагорода (гонорар) за участь адвоката ОСОБА_2 обєднання при представництві інтересів клієнта в судових засіданнях господарського суду Донецької області , що знаходиться за адресою: м. Харків, пр. Науки, 5, при розгляді справи №905/513/18 за позовом клієнта до ПрАТ «Діанівська птахофабрика» про стягнення заборгованості становить 1500,00 грн. (одна тисяча пятсот гривень 000 копійок) без ПДВ за участь в 1 (одному) судовому засіданні.».

Відповідно до ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Таким чином, розмір витрат позивача на правову допомогу підтверджений документально в сумі 20125,00 грн. (платіжне доручення №1398 від 15.03.2018р. на суму 12000,00 грн. + платіжне доручення №2625 від 15.05.2018р. на суму 8125,00 грн.).

Заперечення відповідача щодо розміру витрат позивача суд вважає не обґрунтованими та суб'єктивним баченням представника відповідача щодо вартості виконаних послуг.

При цьому, судом враховано, що відповідачем не було подано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі.

З огляду на наведене, витрати на правову допомогу адвоката, згідно із приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 20125,00 грн.

Крім того, позивач в клопотанні вих. №94/05/18-2 від 16.05.2018р. до закінчення судових дебатів в судовому засіданні 17.05.2018р. просив суд в порядку ст.221 Господарського процесуального кодексу України вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.ч.1 та 2 ст.221 Господарського процесуального кодексу України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п'ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.5 ч.6 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат.

У звязку з вище викладеним, суд вважає за необхідне клопотання вих. №94/05/18-2 від 16.05.2018р. призначити в судове засідання для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.13, 74, 76, 126, 123, 129, 221, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Дочірнього підприємства з іноземними інвестиціями «Сангрант Плюс», м.Київ до ОСОБА_1 акціонерного товариства «Діанівська птахофабрика», с.Діанівка про стягнення заборгованості в сумі 852654,96 грн., у тому числі основний борг в сумі 737400,00 грн., три проценти річних в сумі 4098,23 грн., пеня в сумі 45542,23 грн. та штраф в сумі 65614,50 грн., задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства «Діанівська птахофабрика» (85783, Донецька обл., Волноваський р-н., с. Діанівка, вул. Миру, буд. 1 А, ) на користь Дочірнього підприємства з іноземними інвестиціями «Сангрант Плюс» (01024, м.Київ, вул.Богомольця, буд. 7/14, приміщення 182, кімната 44, п/р №0592 в АТ «ОТП Банк» м. Київ, МФО 300528, ) основний борг в сумі 737400,00 грн., три проценти річних в сумі 4058,16 грн., пеню в сумі 45106,27 грн. та штраф в сумі 65614,50 грн., всього заборгованість в сумі 852178,93 грн., судовий збір в сумі 12777,03 грн., витрати на правову допомогу в сумі 20125,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повернути Дочірньому підприємству з іноземними інвестиціями «Сангрант Плюс» (01024, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 7/14, приміщення 182, кімната 44, п/р №0592 в АТ «ОТП Банк» м. Київ, МФО 300528, ) з державного бюджету України судовий збір в сумі 1898,15 грн., сплачений згідно платіжного доручення №1397 від 15.03.2018р.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем на 31.05.2018р. о 15:15 год. (каб.316, третій поверх).

В судовому засіданні 17.05.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 18.05.2018р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина