УХВАЛА

м. Київ

16.05.2018Справа № 910/23120/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., при секретарі судового засідання Мартинюк М.О., розглянувши матеріали господарської справи

за заявою Міністерства оборони України (03168, м. Київ, ПРОСПЕКТ ПОВІТРОФЛОТСЬКИЙ, будинок 6; )

про роз'яснення рішення суду

у справі №910/23120/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганська фірма по агрохімічному обслуговуванню сільського господарства "АГРОХІМ" (92600, Луганська обл., Сватівський район, місто Сватове, ВУЛИЦЯ НОВО-СТАРОБІЛЬСЬКА, будинок 28А; код ЄДРПОУ 1833721)

до 1) Міністерства оборони України (03168, м. Київ, ПРОСПЕКТ ПОВІТРОФЛОТСЬКИЙ, будинок 6; )

2) Антитерористичного центру при Службі безпеки України (01010, м. Київ, ВУЛИЦЯ МОСКОВСЬКА, будинок 5/2; )

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1) Сватівська міська рада (92600, Луганська обл., Сватівський район, місто Сватове, ПЛОЩА 50 - РІЧЧЯ ПЕРЕМОГИ, будинок 36; ідентифікаційний код 04051804)

2) Державна казначейська служба України (01601, м. Київ, ВУЛИЦЯ БАСТІОННА, будинок 6; ідентифікаційний код 37567646)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - 1: 3) Генеральний штаб Збройних Сил України (03168, м. Київ, пр-кт Повітрофлотський, 6)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - 2: 4) Служба безпеки України (01034, м. Київ, ВУЛИЦЯ ВОЛОДИМИРСЬКА, будинок 33; )

про відшкодування матеріальної шкоди 29 541 956,20 грн.

Представники учасників справи:

від позивача - Шайтура О.М. (керівник)

від заявника (відповідач-1): не з'явилися;

від відповідача-2: Наливайко О.А. - за довіреніст №33/5-1944 від 13.08.2017 року;

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - 2: Михальчук Ю.П. - за довіреністю №22/6-Д від 05.03.2017 року;

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1: не з'явилися.

Обставини справи:

Рішенням Господарського суду міста Києва №910/23120/16 від 14.06.2017 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛУГАНСЬКА ФІРМА ПО АГРОХІМІЧНОМУ ОБСЛУГОВУВАННЮ СІЛЬСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА"АГРОХІМ" до Міністерства оборони України про відшкодування матеріальної шкоди 29 541 956,20 грн. задоволено повністю, в частині стягнення з Антитерористичного центру при Службі безпеки України матеріальної шкоди - в позові відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 року, яка набрала законної сили 12.10.2017 року, рішення Господарського суду міста Києва №910/23120/16 від 14.06.2017 року залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятою постановою Київського апеляційного господарського суду №910/23120/16 від 12.10.2017 року Міністерством оборони України подано касаційну скаргу, у зв'язку з чим 09.11.2017 року справу №910/23120/16 було направлено до Київського апеляційного господарського суду для подальшого скерування до Вищого господарського суду України.

Через відділ діловодства суду від Міністерства оборони України надійшла заява про роз'яснення рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 року по справі №910/23120/16, згідно якої заявник просив суд роз'яснити резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 року по справі №910/23120/16 в частині способу та порядку його виконання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2017 року відкладено вирішення питання про прийняття заяви Міністерства оборони України про роз'яснення рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 року по справі №910/23120/16 до повернення матеріалів справи №910/23120/16 до Господарського суду міста Києва.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Відповідно до пункту 9 частини 1 розділу XI перехідних положень Господарського процесуального кодексу України в новій редакції від 15.12.2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, розгляд даної заяви буде здійснюватися за правилами, які діють після набрання чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України.

В судове засідання 16.05.2018 року представник заявника не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В судовому засіданні 15.05.2016 року представники позивача, відповідач-2, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача- 2 заперечував проти задоволення заяви.

Дослідивши матеріали заяви в їх сукупності, та заслухавши пояснення представників учасників справи, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

У поданій заяві відповідач-1 (заявник) просить суд роз'яснити резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 року по справі №910/23120/16 в частині способу та порядку його виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 245 ГПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз'яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Суд зазначає, що роз'яснення рішення - засіб виправлення недоліків судового акта, який полягає в усуненні неясності судового акта.

Проаналізувавши доводи заявника щодо необхідності роз'яснення судового рішення, суд, враховуючи матеріали даної справи, приходить до висновку, що підстави для роз'яснення судового рішення відсутні з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 17 та 18 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року №6 «Про судове рішення» вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні, постанові або ухвалі), суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи (наприклад, дати події, номеру і дати документа, найменування сторін, прізвища, імені, по батькові особи тощо), або мають технічний характер (тобто виникли у виготовленні тексту рішення).

Здійснюючи роз'яснення судового рішення, суд викладає більш повно і зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін до рішення по суті і не торкаючись тих питань, які не були предметом судового розгляду. Якщо фактично порушується питання про зміну рішення, або про внесення до нього нових даних, або про роз'яснення мотивів прийняття рішення, або фактично про встановлення чи зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд відмовляє в роз'ясненні рішення.

Роз'яснено може бути лише таке судове рішення, яке набрало законної сили та не скасоване на момент звернення по його роз'яснення. В іншому разі господарський суд відмовляє в його роз'ясненні, а якщо рішення скасовано в певній частині, - роз'яснює його в тій частині, в якій рішення залишено без змін (залишено в силі), а в решті відмовляє у роз'ясненні. Суд нижчої інстанції також не вправі роз'яснювати судові рішення суду вищої інстанції, в тому числі про зміну чи скасування рішення суду нижчої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.. 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно:

1) за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Конституційний Суд України, Верховний Суд, Вища рада правосуддя та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників, а також Державна судова адміністрація України, Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників;

2) за бюджетними призначеннями, визначеними рішенням про бюджет Автономної Республіки Крим, - уповноважені юридичні особи (бюджетні установи), що забезпечують діяльність Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Ради міністрів Автономної Республіки Крим, а також міністерства та інші органи влади Автономної Республіки Крим в особі їх керівників;

3) за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.

Згідно з положеннями ч. 3, 4 ст. 22 Бюджетного кодексу України головні розпорядники коштів Державного бюджету України визначаються відповідно до пункту 1 частини другої цієї статті та затверджуються законом про Державний бюджет України шляхом встановлення їм бюджетних призначень. Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів визначаються рішенням про місцевий бюджет відповідно до пунктів 2 і 3 частини другої цієї статті.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21 квітня 1999 року №606-XIV) рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ч.1 ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом (ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України).

Пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженим Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/20 (далі по тексту - Положення), визначено, що Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України.

Відповідно до п. 4 Положення Казначейство України відповідно до покладених завдань, зокрема, здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду; здійснює розподіл коштів між державним бюджетом, бюджетами Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, а також між місцевими бюджетами відповідно до нормативів відрахувань, визначених бюджетним законодавством, і перерахування розподілених коштів за належністю; проводить взаємні розрахунки між державним бюджетом та бюджетами Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя,а також між місцевими бюджетами у порядку, встановленому законодавством; веде базу даних про мережу розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, складає та веде єдиний реєстр розпорядників та одержувачів бюджетних коштів; веде облік бюджетних асигнувань, доводить до розпорядників та одержувачів бюджетних коштів витяг із розпису державного бюджету та зміни до нього.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до п. 1 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. №845 (далі по тексту - Порядок №845), цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Органи Казначейства за судовими рішеннями про стягнення надходжень бюджету здійснюють безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів, що надійшли в інший установлений законодавством спосіб (підпункт 5 пункту 16 Порядку №845).

Відповідно до п. 19 Порядку №845 безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів і їх перерахування на рахунок, зазначений у виконавчому документі про стягнення надходжень бюджету або у заяві про виконання рішення про стягнення надходжень бюджету, здійснюються органами Казначейства з відповідного рахунка, на який такі кошти зараховані, шляхом оформлення розрахункових документів. Для виконання рішень про стягнення сплачених до бюджету митних платежів орган Казначейства після закінчення строку подання інформації органом, що контролює справляння надходжень бюджету, передає виконавчий документ та інші документи, необхідні для його виконання, до Казначейства. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та перераховує такі кошти на рахунок стягувача.

У разі коли рахунок, з якого необхідно здійснити безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів, на дату прийняття виконавчого документа про стягнення надходжень бюджету до виконання або надходження інформації, зазначеної у пункті 18 цього Порядку, змінено у зв'язку з внесенням змін до відповідних нормативно-правових актів, безспірне списання таких коштів здійснюється із зміненого рахунка, на якому обліковуються надходження бюджету та на який в поточному бюджетному періоді зараховується відповідний вид надходжень, з урахуванням пропозицій органу, що контролює справляння надходжень бюджету (абз. 1 п. 20 Порядку №845).

Якщо законом відповідний вид надходжень у поточному бюджетному періоді не передбачений, безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів здійснюється з рахунка, на якому обліковуються кошти за кодом класифікації доходів бюджету "Інші надходження" (абз. 2 п. 20 Порядку №845).

Відповідно до пункту 47 Порядку №845 Безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих:

1) органом Казначейства:

- документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником;

- інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника;

2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.

Згідно з пунктом 47 Порядку №845Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів.

У разі відсутності таких документів та відомостей, якщо боржником є державні підприємство, установа, організація або юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, перерахування коштів здійснюється на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Строки перерахування коштів перериваються на період усунення обставин, визначених у пунктах 11, 13 та 49 цього Порядку.

49. У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Казначейство зберігає виконавчі документи до виконання їх у повному обсязі.

Суд звертає увагу, що згідно з підпунктом 3 пункту 9 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України передбачено, що у разі безспірного списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) Казначейство України відображає в обліку відповідні бюджетні зобов'язання розпорядника бюджетних коштів, з вини якого виникли такі зобов'язання. Погашення таких бюджетних зобов'язань здійснюється виключно за рахунок бюджетних асигнувань цього розпорядника бюджетних коштів. Одночасно розпорядник бюджетних коштів зобов'язаний привести у відповідність з бюджетними асигнуваннями інші взяті бюджетні зобов'язання.

Таким чином, норми Бюджетного кодексу України зобов'язують здійснювати безспірне списання коштів не конкретно з визначеного рахунка розпорядника, а за рахунок бюджетних асигнувань цього розпорядника бюджетних коштів, тобто всіх грошових коштів, що надійшли такому розпоряднику.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року у справі №1-7/2013 зазначено, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказано, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

29 червня 2004 року щодо України Європейським судом з прав людини винесено перші рішення, в яких порушуються питання невиконання рішень національних судів, де відповідачами були державні підприємства. Так, Європейський суд з прав людини виніс рішення у справах "Півень проти України", "Жовнер проти України", "Войтенко проти України". Перші дві заяви стосувалися невиконання рішень, винесених на користь заявниць, про стягнення з навчальних закладів освіти заборгованості з заробітної плати та надбавки за вислугу років. Суд встановив, що боржником були заклади освіти, які є державними установами, що фінансуються з державного бюджету. Крім цього, Суд зазначив, що рішення судів залишалися невиконаними шість років через те, що бюджетне законодавство не передбачало витрати, встановлені статтею 57 Закону України "Про освіту". Більше того, Суд звернув увагу, що в національному законодавстві відсутня нормативна база щодо зобов'язань відповідних міністерств у випадку бюджетної прогалини. Взявши до уваги той факт, що існувала прогалина у законодавстві, а також те, що відстрочка виконання не була обмежена конкретним строком, Суд дійшов висновку, що державою було порушено § 1 статті 6 Конвенції.

У своїй прецедентній практиці Суд зазначає, що у справах щодо невиконання рішень суду у зв'язку з нестачею бюджетних коштів державний орган влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про повернення боргу. Зрозуміло, що за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою. Але затримка не може бути такою, що спотворює сутність права, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. Не можна посилатись на стверджувані фінансові труднощі, яких зазнає держава, що перешкоджають заявникові отримати належні йому кошти відповідно до рішення суду.

З урахуванням наведеного жодних законодавчих перепон у виконані судового рішення суд не вбачає.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких видана Верховною Радою, є частиною законодавства України.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з висновком Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» колишня друга секція (Заява N 63566/00) Страсбург, 18 липня 2006 року, - кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і суд має надати відповідь на кожен аргумент заявника.

Відповідно до рекомендацій №R(2000)2 компетентні органи держави-відповідача можуть прийняти й інші міри, ніж ті, які визначив суд при постановленні рішення у відповідності до ст. 41 Конвенції, та/або загальні заходи чи індивідуальні заходи, наскільки це можливо, для поновлення тієї ситуації, в якій знаходилась особа до порушення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Зважаючи на викладене вище, розглянувши подану заяву, суд вважає, що підстави для задоволення заяви про роз'яснення судового рішення відсутні, оскільки резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 року по справі №910/23120/16 складено у відповідності до вимог чинного законодавства, а її зміст є зрозумілим, як і зрозумілим є порядок виконання даного рішення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 73-80, 86, 233-236, 245, 255, 256 ГПК України, Господарський суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити в задоволенні заяви Міністерства оборони України про роз'яснення рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 року по справі №910/23120/16.

2. Ухвала набирає законної сили 16.05.2018 року та відповідно до статей 255, 256 та підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її складання.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту ухвали: 29.05.2018 року.