донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

14.05.2018 справа №905/2580/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого (судді-доповідача): суддів при секретарі судового засідання: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4
за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: ОСОБА_5, за довіреністю; не зявився;
розглянувши апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз", м. Краматорськ, Донецька область; Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", м. Київ в особі філії Газопромислове управління "Шебелинкагазвидобування", смт. Донець, Харківська область
на рішення господарського суду Донецької області
від 20.02.2018 (повний текст складений та підписаний 27.02.2018)
у справі № 905/2580/17 (суддя Зекунов Е.В.)
за позовомПублічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" м. Київ в особі філії Газопромислове управління "Шебелинкагазвидобування", смт. Донець, Харківська область
до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз", м. Краматорськ, Донецька область
простягнення 244 522 грн. 78 коп.
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року до господарського суду звернулось Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" м. Київ в особі філії Газопромислове управління "Шебелинкагазвидобування", смт. Донець, Харківська область (Позивач) із позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз", м. Краматорськ, Донецька область (Відповідач) про стягнення 272 179,58 грн., в тому числі: основного боргу 197 885,15 грн., 47 488,46 грн. пені, 20 765,33 грн. інфляційних витрат та 6 040,64грн. три відсотки річних.

Позивачем у суді першої інстанції в порядку ст. 22 ГПК України (в редакції, чинній на момент звернення з відповідною заявою 27.11.2017) було зменшено розмір позовних вимог, остаточно просив стягнути основний борг в сумі 167 513,17 грн., 47 488,46 грн. пені, 23 068,72 грн. інфляційних витрат та 6 452,44 грн. три відсотки річних (а.с. 122, т. 1). Зазначені вимоги розглянуті господарським судом.

Рішенням господарського суду Донецької області від 20.02.2018 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача суму основного боргу у розмірі 167 513,00 грн.; інфляційні втрати у розмірі 23 068,72 грн.; 3% річних в розмірі 6 452,44 грн.; пеню в розмірі 33 241,91 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 667,84 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 167 513,00 грн.; інфляційних втрат у розмірі 23 068,72 грн.; 3% річних в розмірі 6 452,44 грн. та пені в розмірі 33 241,91 грн. скасувати, прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Відповідача на користь Позивача лише суму боргу в розмірі 116 822,44 грн., в решті позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права України, при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених в рішенні, обставинам справи.

Зокрема, заявник апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не надано оцінки доказам Відповідача щодо підтвердження факту надання послуг за спірним договором, зокрема, довідці про розподіл споживачів в рамках спірного договору та актам прийому-передачі природного газу, в яких визначено обсяг природного газу, розподіленого за категоріями споживачів.

Також зауважує, що судом не враховано, що платіжним дорученням № 58187 від 24.01.2018 Відповідач погасив частину заборгованості за лютий 2017 року, тобто не враховано фактично здійснені Відповідачем оплати, які також сторонами були відображені в актах звірки взаєморозрахунків.

Крім того, Відповідач вважає, що порядок оплати за спірним договором № ДГП-2017 від 16.01.2017 змінено регуляторними актами (Постановами НКРЕКП № 2035 від 25.11.2016, № 47 від 19.01.2017, № 192 від 14.02.2017, № 295 від 21.03.2017). Залишок від субвенції в розмірі 113 987,03 грн., наданої на підставі спільного протокольного рішення № 1466/в від 09.03.2017 було спрямовано сторонами в оплату за вказаним договором.

Відповідач також посилається на порушення судом першої інстанції ч. 4 ст. 75 ГПК України, оскільки при прийнятті рішення суд не прийняв до уваги обставини, встановлені в рішенні господарського суду Донецької області у справі 905/2137/17.

Позивач також не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду скасувати в частині зменшення заявленої до стягнення пені на 30% та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги Позивач посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права України, зокрема, ст.ст. 8, 129 Конституції України, ст.ст. 218, 230, 233 Господарського кодексу України, а також з невідповідністю висновків, що викладені в рішенні обставинам справи.

Зокрема, скаржник посилається на те, що Відповідачем не доведено обставин які б спростовували позовні вимоги або звільняли його від відповідальності, а також не надано доказів винятковості обставин, які призвели до порушення грошового зобовязання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення та інших обставин, з якими закон повязує право суду на зменшення штрафних санкцій. При цьому в рішення суду відсутнє будь-яке посилання на норми чинного законодавства, за якими Відповідач звільнявся б від відповідальності за Договором.

В процесі підготовки справи до розгляду від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача, яким Позивач проти доводі апеляційної скарги заперечив за мотивами того, що по-перше Відповідачем не надано, а матеріали справи не містять акту прийому-передачі природного газу за договором № ДГП-2017 від 16.01.2017, оскільки такого акту взагалі не існує і сторонами в рамках вказаного договору такий акт не складався, умовами договору складання такого акту також не передбачено. По-друге Відповідачем жодним чином не доведено зарахування коштів за платіжним дорученням № 58187 від 24.01.2018 за лютий 2017 року, оскільки призначенням платежу в цьому платіжному дорученні зазначено: "оплата грошовими коштами за переміщення природного газу за 2017 рік…", тобто без конкретизації періоду, за який здійснюється оплата.

Крім того, наданий Відповідачем у якості доказу погашення заборгованості ОСОБА_6 сплати за договором № ДГН001/7ТГ13 від 18.01.2013 не може слугувати належним доказом, оскільки він підтверджує сплату за іншим договором, який не стосується предмета спору у даній справі. Доказів розрахунків між сторонами за період січня березня 2017 року матеріали справи не містять.

Просив рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Від Відповідача 13.04.2018 на адресу Донецького апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Позивача, згідно якого Відповідач просив рішення в частині зменшення пені на 30% залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зокрема, Відповідач вказує, що обставинами, які можуть слугувати підставою обґрунтованості зменшення пені є, зокрема, передання майна у податкову заставу; надання виключних послуг з газопостачання населенню, що підтверджується Статутом ПАТ "Донецькоблгаз"; у разі своєчасного виконання рішення суду в повному обсязі наступає загроза банкрутства Відповідача; у звязку зі складною ситуацією в регіоні наявна велика дебіторська заборгованість; Відповідач пріоритетним ставить виплату заробітної платні співробітникам підприємства, а також податків, зборів та обовязкових, повязаних з цим платежів.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 17.04.2018 апеляційні скарги ПАТ "Донецькоблгаз" та ПАТ "Укргазвидобування" в особі філії Газопромислове управління "Шебелинкагазвидобування" на рішення господарського суду Донецької області від 20.02.2018 було обєднано в одне апеляційне провадження, справу призначено до розгляду.

На адресу Донецького апеляційного господарського суду 23.04.2018 від Відповідача надійшли письмові заперечення від 18.04.2018 за вих. № 15/1-1134 на відзив Позивача, в яких зазначає, що листом від 28.03.2018 № 7-06-3023-3 останній повідомив Відповідача про наявність заборгованості за спірним договором в сумі 105 369,14 грн., тому вимога залишити рішення суду в частині стягнення заборгованості в сумі 167 513,00 грн. не може бути задоволена, оскільки такої заборгованості за спірний період не існує. Також зауважує, що станом на 31.03.2018 заборгованість Відповідачем погашена в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 15 від 27.03.2018, тому просить закрити провадження в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 167 513,00 грн. У звязку з тим, що оплата заборгованості здійснена Відповідачем після ухвалення рішення судом першої інстанції, в порядку ст. 267 ГПК України, просить визнати поважною причину неподання доказів повного погашення основної заборгованості в сумі 116 822,44 грн. до суду першої інстанції та просить долучити їх до матеріалів справи. Стверджує, що вказаними доказами доводиться правомірність зарахування оплати за платіжним дорученням № 58187 від 24.01.2018 на суму 15 000,00 грн. заборгованості саме за лютий 2017 року. Вважає, що відображення в бухгалтерському обліку Позивача сум 1 089 03,97 грн., 3 425,83 грн. та 110 561,20 грн., отриманих з державного бюджету за спільним протокольним рішенням № 1466/в від 09.03.2017 та віднесених на оплату за спірним договором доводиться актами звірки розрахунків за договорами № ДГП-2017 від 16.01.2017 та № ДГН001/7ТГ від 18.01.2013, підписаними представниками сторін без зауважень. Просив скасувати рішення суду в частині стягнення суми заборгованості в розмірі 167 513,00 грн. та закрити провадження в цій частині у звязку з відсутністю предмета спору.

Від Позивача на адресу Донецького апеляційного господарського суду надійшла письмова відповідь від 08.05.2018 за № 2-4392-3 на відзив Відповідача, в якому Позивач заперечував проти доводів Відповідача за мотивами, аналогійними викладеним в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу Відповідача.

Також від Позивача надійшли письмові заперечення від 08.05.2018 за № 2-4393-3 на заперечення Відповідача від 18.04.2018 за вих. № 15/1-1134, згідно яких Позивачем не заперечується факт погашення Відповідачем основної заборгованості за рішенням суду першої інстанції у даній справі вже після його ухвалення, проте зазначає, що це вказує лише на добровільне виконання Відповідачем рішення суду, чим фактично визнається останнім справедливість та обґрунтованість прийнятого рішення в частині стягнення заборгованості за надані послуги. Заперечує проти клопотання Відповідача про залучення додаткових доказів та вважає причини їх неподання до суду першої інстанції неповажними, оскільки вказані докази підтверджуються погашення визнаної судом заборгованості за надані послуги вже після його ухвалення, а не своєчасність оплати, тобто вимоги Відповідача виходять за межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Представник Позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, надав пояснення, аналогійні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник Відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, у звязку з чим судова колегія вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності представника Відповідача, що не скористався своїм правом на участь в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 222 Господарського процесуального кодексу України здійснювалась фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувальних технічних засобів.

Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:

- укладення 16.01.2017 між сторонами договору про надання послуг з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами №ДГП-2017 (далі Договір), за умовами п. 1.1 якого Позивач зобовязався надати Відповідачу послуги з переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами Позивача природного газу Відповідача, до пунктів призначення газорозподільних станцій, вузлів редукування газу для задоволення потреб Відповідача, а Відповідач внести плату за надані послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбаченими умовами Договору;

- факт надання протягом січня березня 2017 року Позивачем послуг з переміщення природного газ на загальну суму 371212,41грн, що підтверджується наявними актами про надання підписаними представниками сторін: за січень 2017 року Акт від 31.01.2017 року на суму 138 344,80 грн.; за лютий 2017 року Акт від 28.02.2017 року на суму 123 156,84 грн.; за березень 2017 року Акт від 31.03.2017 року на суму 109 710,77 грн.;

- наявність заборгованості за спірний період Відповідача перед Позивачем станом на 21.11.2017.

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Проте, Відповідач заявою від 29.01.2018 заборгованість станом на 25.01.2018 була визнана частково, в розмірі 116 822,44 грн.: за зобовязаннями лютого 2017 року на суму 1 068,35 грн. та за березень 2017 року на суму 115 754,09 грн. (а.с. том 2, а.с.7).

Заперечуючи проти позовних вимог, Відповідач посилається на те, що частину вартості наданих послуг з транспортування магістральними трубопроводами природного газу за період січень-березень 2017 року підприємство оплатило з коштів, отриманих відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, що підтверджується: спільним протокольним рішенням від 09.03.2017 (т.2 а.с.17) та платіжним дорученням на його виконання.

Також на підтвердження розрахунків з Позивачем у спірний період згідно постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики №1000 від 02.08.2012 "Про затвердження Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу" та №2516 від 30.09.2015 "Про затвердження Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки", на підставі Постанов НКРЕКП №2035 від 25.11.2016, №47 від 19.01.2017, №192 від 19.01.2017 та №295 від 21.03.2017, Відповідачем надано реєстр оплат проведених за період з 04.01.2017 по 31.03.2017.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції, з чим погоджується судова колегія, встановлено, що правовідносини сторін виникли на підставі Договору та регулюються нормами ч. 1 ст. 193, ст.ст. 230, 232, 233 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 509, 526, ч. 1 ст. 530, ст.ст. 610, 625 Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані Відповідачем платіжні доручення підтверджують оплату послуг за Договором №ДГП-2017 за період квітень вересень, листопад грудень 2017 року, що виходить за межі спірного періоду та не підтверджує сплату заборгованості за спірний період січня березня 2017 року.

Щодо протокольного рішення від 09.03.2017, то згідно пункту 2.7 Рішення, Відповідач перераховує Позивачу кошти у сумі 1 089 093,97 згідно Договору від 18.01.2013 №ДГН 001/7ТГП, а не за спірним Договором.

Наданий Відповідачем ОСОБА_6 свідчить про проведення розрахунків останнього з Позивачем за період з 04.01.2017 по 31.03.2017 на підставі Постанов НКРЕКП №2035 від 25.11.2016, №47 від 19.01.2017, №192 від 19.01.2017 та №295 від 21.03.2017 на загальну суму 87 263,70 грн. за договором №ДГН001/7ТГ13 від 18.01.2013, в той час, як спірною є заборгованість Відповідача за послуги надані по Договору №ДГП-2017. Крім того, згідно довідки Позивача, вказані у реєстрі кошти були направлені останнім згідно цільового призначення на погашення заборгованості за Договором №ДГН001/7ТГ13 від 18.01.2013.

З огляду на викладене судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що Відповідачем не спростовано доводів Позивача щодо наявності заборгованості по Договору №ДГП-2017 в розмірі визначеному Позивачем.

Статтями 526 ЦК України та 193 ГК України встановлено, що зобов'язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору й вимог зазначених Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У звязку з несвоєчасним виконанням Відповідачем свого зобовязання по оплаті наданих послуг Позивачем нараховані до стягнення 23 068,72 грн. інфляційних витрат та 6 452,44грн. три відсотки річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України божник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши висновок суду першої інстанції в частині стягнення 3% річних в сумі 6 452,44грн. та інфляційних втрат в розмірі 23 068,72 грн. судова колегія вважає його вірним.

Також судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги Позивача, за наступних підстав.

Позивачем була заявлена до стягнення пеня в сумі 47 488,45 грн. на підставі п. 6.2 Договору.

Згідно п.п. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.2 Договору сторони встановили, що за порушення строків виконання зобовязань, зазначених у розділі 4 даного Договору, Відповідач зобовязаний сплатити Позивачу, крім суми заборгованості (з урахуванням встановленого індексу інфляції), пеню за кожен день прострочення платежу в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Згідно п.п. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, має бути взято до уваги ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічне положення викладене у частині 3 статті 551 ЦК України, згідно із якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому обставинами, які мають враховуватись при вирішенні питання про наявність підстав для зменшення розміру пені, виходячи з положень статті 233 ГК України, є наявність значного перевищення розміру неустойки над розміром завданих збитків, ступінь виконання зобов'язання боржником майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні враховувати всі інтереси сторін.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, який, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Зазначені вимоги закону при вирішенні спірного питання судом дотримано.

Згідно із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

Рішенням № 7-рп/2013 від 11.07.2013 Конституційний суд України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що зобов'язання повинні ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Крім того, зменшуючи розмір пені на 30% до 33 241,91 грн., суд першої інстанції виходив з принципів справедливості та розумності судового рішення.

Отже, судова колегія перевіривши розрахунок розміру позовних вимог, вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо задоволення вимог в частині стягнення 167 513,00 грн., інфляційних втрат у розмірі 23 068,72 грн., 3% річних в розмірі 6 452,44 грн. та пені в розмірі 33 241,91 грн.

Будь-яких порушень норм матеріального або процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судова колегія не вбачає.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області від 20.02.2018 у справі № 905/2580/17 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційних скарг відносяться на сторони у справі відповідно.

Керуючись ст.ст. 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз", м. Краматорськ, Донецька область та Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", м. Київ в особі філії Газопромислове управління "Шебелинкагазвидобування", смт. Донець, Харківська область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 20.02.2018 у справі № 905/2580/17 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у звязку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз", м. Краматорськ, Донецька область та Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування", м. Київ в особі філії Газопромислове управління "Шебелинкагазвидобування", смт. Донець, Харківська область.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 21.05.2018.

Головуючий (суддя-доповідач) О.В. Стойка

Судді І.В. Зубченко

ОСОБА_3