КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2018 р. Справа№ 910/21716/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Сітайло Л.Г.

Пашкіної С.А.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Долженко Ю.В. - адвокат

Юрченко О.А. - адвокат

від відповідача: Осипенко Г.Б. - директор

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобода Ко»

на рішення Господарського суду міста Києва, ухваленого 20.03.2018, повний текст якого складений 02.04.2018

у справі № 910/21716/17 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобода Ко»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКС Сервіс»

про розірвання договору та повернення 100 000 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про розірвання укладеного між сторони договору поставки № 1-08/1116 від 08.11.2016 та повернення перерахованої на його виконання передоплати в сумі 100 000 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2018, повний текст якого складений 02.04.2018, у справі № 910/21716/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявності одночасного існування всіх чотирьох умов, необхідних для розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК, що є обов'язковою умовою для вирішення питання про розірвання Договору

Вказаних висновків суд першої інстанції дійшов з огляду на наступне:

- як на підставу для розірвання договору поставки № 1-08/1116 від 08.11.2016 позивач посилається на істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні спірного договору, внаслідок чого виконання даного договору є економічно невигідним для позивача, що стало підставою для одностороннього розірвання правочину замовником на підставі ст. 652 ЦК України;

- здійснення позивачем модернізації котельні для переходу на виробництво теплової енергії з використанням нетрадиційних джерел енергії, з метою зменшення використання природного газу у своїй господарській діяльності в процесі випробувальних робіт з якої позивачем було прийнято рішення про укладення з відповідачем спірного договору поставки апарату сушильного СШ-2 виключно для отримання можливості досягнення змонтованим предтопком паспортної потужності, та подальший висновок за результатами фактичного випробування про відсутність потреби у вказаному обладнанні, не може бути розцінений судом в якості істотної зміни обставин, достатньої для розірвання договору згідно ч. 2 ст. 652 ЦК України та повернення передплати, позаяк контрагентом - відповідачем як постачальником на час прийняття рішення про розірвання розпочато виконання своїх зобов'язань за Договором в частині виготовлення апарату сушильного СШ-2;

- зміна позиції позивача як замовника щодо необхідності придбання апарату сушильного СШ-2 з посиланням на економічну невигоду, не є причиною, яку позивач не міг усунути, та не є такою обставиною, настання якої не передбачалось під час укладення спірного договору, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, укладенню останнього передувало проведення нарад, лабораторні дослідження та листування між замовником та постачальником.

Також суд зауважив на тому, що:

- ні в пунктах спірного договору, ні в звичаях ділового обороту не міститься положення, яке б покладало ризики зміни точки зору щодо економічного обґрунтування необхідності укладення правочину, зокрема, щодо виготовлення та постачання обладнання (апарату сушильного), на виробника та постачальника останнього, яким є відповідач у справі;

- відповідно до ст. 42 ГПК України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Тобто, здійснюючи господарську діяльність, частиною якої є також укладення договорів, відповідач повинен був передбачити можливість зміни власної точки зору та неможливість негайного зупинення виконання зобов'язань контрагентами за вимогою позивача, в тому числі необґрунтованою;

- виконання умов укладених господарських договорів, зокрема укладеного між сторонами договору поставки, не повинно ставитись в залежність від неспроможності позивача (замовника) передбачити певні економічні наслідки результатів своєї господарської діяльності внаслідок впливу будь-яких зовнішніх або внутрішніх чинників.

Щодо вимог про повернення суми здійсненої позивачем переплати в розмірі 100 000 грн. суд першої інстанції зазначив про те, що такі вимоги є похідними від позовних вимог про розірвання укладеного між сторонами договору поставки, та виходячи з висновку суду про відмову в задоволенні позовних вимог про розірвання спірного правочину з підстав, зазначених позивачем, вимоги про стягнення з відповідача 100 000 грн. передплати також задоволенню не піддягають.

Не погоджуючись з рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Слобода Ко» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2018 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач зазначив про те, що спірне рішення є незаконним, при його прийняття судом неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач послався на ті самі обставини, що й при зверненні до суду з цим позовом, а саме на те, що істотною зміною обставини є те, що при укладенні спірного договору позивач виходив з того, що експлуатація предтопку неможлива без апарату сушильного (поставка вказаного обладнання і є предметом спірного договору - примітка суду), проте в процесі експлуатація з'ясувалось, що така експлуатація можлива та є економічно більш вигідною для позивача, а отже, наявні всі чотири умови, за яких суд може розірвати договір.

Також апелянт зауважив на тому, що відповідач не заперечує, що ці обставини існують і договір має бути розірваний, але не погоджується з розміром компенсації, запропонованої позивачем, в той час як позивач не заперечує проти компенсації витрат відповідачу, які ним реально понесені у зв'язку з тим, що договір діяв у період з 14.11.2016 по 18.11.2016.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.05.2018 справа № 910/21716/17 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г.

Ухвалою від 14.05.2018:

- відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобода Ко» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2018 у справі № 910/21716/17;

- встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 23.05.2018;

- роз'яснено учасникам процесу, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);

- справу призначено до розгляду на 29.05.2018.

23.05.2018 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції без змін зазначивши про те, що при вирішення спору сторін по суті суд першої інстанції правильно встановив, що позивач не довів наявності одночасного існування всіх чотирьох умов, необхідних для розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України, що є обов'язковою умовою для вирішення питання про розірвання Договору, а також підстав для повернення передоплати.

Також у відзиві на апеляційну скаргу відповідач, у випадку відмови в задоволенні скарги, просив стягнути з позивача на користь відповідач витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 3 750 грн.

29.05.2018 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача надійшло клопотання, в якому відповідач, з огляду на участь представника відповідача в іншому судовому засіданні, просить відкласти розгляд справи на інший день. Вказане клопотання підписано адвокатом відповідача Кобилецьким В.В., а до нього додано копію повідомлення Апеляційного суду Київської області № 359/4873/17/128/2018 22-ц/780/1890/18 від 05.05.2018.

В судовому засіданні керівник відповідача вказане клопотання підтримав, а представники позивача залишили його вирішення на розсуд суду.

Щодо поданого клопотання колегія суддів зазначає таке.

Частиною 11 ст. 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Водночас в судове засідання 29.05.2018 з'явився керівник відповідача Осипенко Г.Б., який є повноважним представником відповідача.

З огляду на вищевикладені обставини, в суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.

Під час розгляду справи представники позивача апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

08.11.2016 позивач як замовник та відповідач як постачальник уклали договір поставки № 1-08/1116 (далі Договір) (а.с. 16-17), в п. 1.1 якого погодили, що в відповідач зобов'язується виготовити та поставити, а позивач прийняти та оплатити апарат сушильний для щепи моделі СШ-2 (далі обладнання) в кількості 1 (однієї) штуки.

Основні технічні параметри обладнання зазначені в Специфікації № 1, яка є невід'ємною частиною даного Договору (п.1.2 Договору).

Згідно з п. 4.1 Договору строк поставки (виготовлення та передачі) обладнання, вартість обладнання зазначені в Специфікації № 1 до Договору.

На виконання умов Договору сторонами підписано Специфікацію № 1 (а.с. 18-19), згідно з якою:

- виготовленню та постачанню підлягає апарат сушильний для щепи моделі СШ-2, призначений для сушіння паливної щепи, з основними технічними характеристиками та комплектністю, вказаними в п. 3 Специфікації № 1;

- вартість одного сушильного апарату СШ-2 становить 492 100 грн., в т.ч. ПДВ 20%;

- позивач на протязі 5-ти робочих днів з дати підписання цієї специфікації перераховує першим авансовим платежем 60% вартості обладнання;

- позивач на протязі 5-ти робочих днів з дати повідомлення відповідачем про готовність обладнання до відвантаження, перераховує 30% вартості апарату сушильного СШ-2 на розрахунковий рахунок відповідача;

- остаточний розрахунок 10% вартості здійснюється на протязі 3-х робочих днів з моменту виконання монтажних та пусконалагоджувальних робіт на обладнанні дільниці сушіння щепи, але не пізніше 30 робочих днів з дати поставки обладнання;

- всі платежі за цією Специфікацією замовник здійснює на підставі рахунків - фактур постачальника.

На виконання умов Договору позивач перерахував відповідачу аванс в сумі 100 000 грн., що сторонами не запереться та підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з банківського рахунку позивача (а.с. 20).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що Договір ним було укладено в період випробування предтопку, за результатами випробування якого позивач дійшов висновку про те, що обладнання не є необхідним, а його придбання та експлуатація є економічно невигідною для використання предтопку.

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до відповідача з листом № 348/1 від 18.11.2016 (а.с. 22), в якому просив терміново призупинити всі роботи за Договором.

Також позивач звернувся до відповідача з листом № 83 від 28.02.2017 в якому, у зв'язку з припиненням робіт за Договором, просив повернути у семиденний строк, суму передплати за Договором в розмірі 100 000 грн. (а.с. 23).

На вказаний лист відповідач відповів листом № 1-06/0317 від 06.03.2017 (а.с. 24), в якому зазначив, що вважає Договір таким, що діє, та запропонував провести переговори щодо умов розірвання Договору.

Листом № 169 від 10.05.2017 (а.с. 25) позивач, з посиланням на припинення виконання зобов'язань за Договором та втрату його актуальності, просив відповідача розірвати Договір та повернути передоплату в розмірі 100 000 грн. До вказаного листа позивач додав проект відповідної Додаткової угоди до Договору про його розірвання (а.с. 26).

На лист позивача № 169 від 10.05.2017 відповідач листом № 1-18/0517 від 18.05.2017 (а.с. 27) підтвердив дію Договору та факт отримання листа позивача за № 348/1 від 18.11.2016 про призупинення робіт, одночасно зазначивши про неможливість розірвання Договору на підставі вказаного листа та не заперечивши проти розірвання Договору за умови компенсації відповідачу понесених за Договором витрат (дослідження, транспортні, виробничі, адміністративні витрати тощо) у розмірі 39 980 грн. До вказаного листа позивачем додано проект приймання-передачі виконаних робіт за Договором (робіт з розробки конструкції апарату сушильного для щепи СШ-2).

В подальшому сторони обмінялись листами № 199 від 01.06.2017 (а.с. 29) та № 1-13/0617 від 13.06.2017 (а.с. 30), в яких позивач повідомив про те, що у випадку незадоволення його вимог про розірвання договору та повернення передоплати він буде вимушений звернутися до суду з відповідним позовом, а відповідач - про те, що він готовий до вирішення спору в судовому порядку.

Факти отримання всіх перелічених вище листів та їх зміст сторонами не заперечуються.

Отже з матеріалів справи слідує, що сторони дійшли згоди щодо розірвання Договору за згодою сторін, однак не змогли узгодити суму витрат, які позивач має відшкодувати позивачу внаслідок розірвання Договору.

Позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просить розірвати Договір з підстав, передбачених ст. 652 ЦК України, а саме - у зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, якою позивач вважає те, що при укладенні Договору позивач виходив з неможливості експлуатації предтопку за відсутності сушильного апарату, проте в подальшому було з'ясовано, що така експлуатація не тільки можлива, але й встановлення сушильного апарату, виготовлення та поставка якого є предметом Договору, є економічно невигідним для позивача.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача передплату за Договором в сумі 100 000 грн.

Відповідач фактично не заперечує проти розірвання Договору, однак зазначає про те, що йому мають бути компенсовані витрати, які він поніс з огляду на виконанню Договору, загальна сума яких визначена ним у відзиві на позов (а.с. 62-65) та становить 135 436 грн. та складається з витрат на придбання металопрокату, оплати робіт з обробки (перфорації) металу та прямих витрат по розробці конструкції апарату сушильного, проведенню досліджень та розрахунків.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, спірний договір підпадає під правове регулювання норм §3 глави 54 ЦК України та §1 глави 30 ГК України як договір поставки з елементами договору підряду, який регулюється нормами норм §1, 3 глави 61 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

За загальним правилом, встановленим в ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Договір не містить умов дострокового розірвання останнього в односторонньому порядку чи дострокового припинення його дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

За правилами ч. 2 ст. 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зі змісту вказаних правових норм слідує, що розірвання договору в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 652 ЦК України, можливо лише за наявності усіх чотирьох умов, визначених вказаною нормою.

Істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, позивач вважає те, що при укладенні Договору позивач виходив з неможливості експлуатації предтопку за відсутності сушильного апарату, проте в подальшому було з'ясовано, що така експлуатація не тільки можлива, але й встановлення сушильного апарату, виготовлення та поставка якого є предметом Договору, є економічно невигідним для позивача.

Однак колегія суддів вважає вірним висновки суду першої інстанції про те, що:

- здійснення позивачем модернізації котельні для переходу на виробництво теплової енергії з використанням нетрадиційних джерел енергії, з метою зменшення використання природного газу у своїй господарській діяльності в процесі випробувальних робіт з якої позивачем було прийнято рішення про укладення з відповідачем спірного договору поставки обладнання виключно для отримання можливості досягнення змонтованим предтопком паспортної потужності, та подальший висновок за результатами фактичного випробування про відсутність потреби у вказаному обладнанні, не може бути розцінений судом в якості істотної зміни обставин, достатньої для розірвання договору згідно ч. 2 ст. 652 ЦК України та повернення передплати, позаяк контрагентом - відповідачем як постачальником на час прийняття рішення про розірвання розпочато виконання своїх зобов'язань за Договором в частині виготовлення апарату сушильного СШ-2;

- зміна позиції позивача як замовника щодо необхідності придбання обладнання з посиланням на економічну невигоду, не є причиною, яку позивач не міг усунути, та не є такою обставиною, настання якої не передбачалось під час укладення спірного договору, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, укладенню останнього передувало проведення нарад, лабораторні дослідження та листування між замовником та постачальником;

- ні в пунктах Договору, ні в звичаях ділового обороту не міститься положення, яке б покладало ризики зміни точки зору щодо економічного обґрунтування необхідності укладення правочину, зокрема, щодо виготовлення та постачання обладнання (апарату сушильного), на виробника та постачальника останнього, яким є відповідач у справі;

- відповідно до ст. 42 ГПК України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Тобто, здійснюючи господарську діяльність, частиною якої є також укладення договорів, відповідач повинен був передбачити можливість зміни власної точки зору та неможливість негайного зупинення виконання зобов'язань контрагентами за вимогою позивача, в тому числі необґрунтованою;

- виконання умов укладених господарських договорів, зокрема укладеного між сторонами договору поставки, не повинно ставитись в залежність від неспроможності позивача (замовника) передбачити певні економічні наслідки результатів своєї господарської діяльності внаслідок впливу будь-яких зовнішніх або внутрішніх чинників.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що в цьому випадку відсутня наявність одночасно всіх умов, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України, необхідних для можливості розірвання судом Договору з посиланням на вказану статтю.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про розірвання Договору. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог про розірвання Договору, позовні вимоги про стягнення з відповідача передоплати за Договором в сумі 100 000 грн., які є наслідком задоволення позовних вимог про розірвання Договору, за відсутності підстав для такого, також не можуть бути задоволенні, з огляду на що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні і цих позовних вимог. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобода Ко» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2018 у справі № 910/21716/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи і залишається без змін, оскільки підстав для його скасування не вбачається.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити сторонам, що, з огляду на наявні в матеріалах справи документальні докази, є підстави вважати, що сторони погоджуються з необхідністю розірвати Договір, тобто спір щодо цього відсутній, але їм слід узгодити, яку суму вже зроблених за Договором витрат має відшкодувати відповідачу позивач як ініціатор дострокового розірвання Договору у зв'язку з припинення його дії.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Щодо витрат відповідача на оплату послуг адвоката в сумі 3 750 грн. колегія суддів зазначає про таке.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи.

Заявами по суті справи, зокрема, є відзив (ч. 3 ст. 161 ГПК України).

Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлює, що:

- витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу наведено детальний опис робіт, які проведені адвокатом в суді апеляційної інстанції, та надано доказ оплати таких робіт, а гонорар адвоката погоджений в укладеному відповідачем та адвокатом Кобилецьким В.В. договорі про надання правової допомоги від 15.01.2018 (а.с. 173).

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідне клопотання позивачем заявлено не було.

Водночас з розрахунку відповідача слідує, що з загальної суми витрат відповідача на оплату послуг адвоката в сумі 3 750 грн., 1 250 грн. становить вартість витрат за участь адвоката в судовому засіданні, проте, у єдиному судовому засіданні в суді апеляційної інстанції брав участь директор відповідача.

За обставин, що склалися, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКС Сервіс» про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу адвоката задовольняється частково в сумі 2 250 грн. (3 750-1 250).

Водночас колегія суддів зауважує на такому.

Як слідує з матеріалів справи, відповідачем 19.03.2018 до суду першої інстанції подано заяву (а.с. 176), в якій відповідач просив, у випадку відмови у позові, покласти на позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 10 500 грн., яку відповідач підтримав в судовому засіданні 20.03.2018.

За наслідками вирішення спору сторін по суті судом першої інстанції не було прийнято процесуальне рішення за результатами розгляду цієї заяви.

Частиною 1 ст. 244 ГПК України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Тобто вирішити питання щодо розподілу судових витрат може суд, який ухвалив рішення, в цьому випадку - суд першої інстанції, рішення якого від 20.03.2018 у цій справі суд апеляційної інстанції залишив у силі.

Керуючись ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобода Ко» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2018 у справі № 910/21716/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2018 у справі № 910/21716/17 залишити без змін.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобода Ко» (08042, Київська обл., Макарівський район, село Червона Слобода, вул. Заводська, 1, ідентифікаційний код 30641031) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКС Сервіс» (03148, м.Київ, вул. Жмеринська, 5-Г, ідентифікаційний код 35557526) витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 2 250 (дві тисячі двісті п'ятдесят) грн.

4. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/21716/17.

Повний текст постанови складено: 30.05.2018

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.Г. Сітайло

С.А. Пашкіна