УХВАЛА

м. Київ

03.05.2018Справа № 910/3972/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., дослідивши матеріали скарги Міністерства оборони України

на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі № 910/3972/16

у справі за позовом Міністерства оборони України та Київського квартирно-експлуатаційного управління

до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України

третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1

про зобов'язання повернути житлове приміщення,

Представники:

від скаржника Сажієнко І.О. (за дов.)

від позивача Сажієнко І.О. (за дов.)

від інших учасників не прибули

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України та Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулись до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про зобов'язання повернути рівнозначне за площею, технічним станом та санітарними умовами житлове приміщення (квартиру) в новозбудованому будинку в місті Києві, а саме: 2-кіматну квартиру, загальною площею 73,10 кв.м., жилою площею 31,50 кв.м.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 у справі №910/3972/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 02.11.2016, позов задоволено повністю, зобов'язано Міністерство економічного розвитку і торгівлі України повернути Міністерству оборони України в особі Київського квартирно-експлуатаційного управління рівнозначне за площею, технічним станом та санітарними умовами житлове приміщення (квартиру) в новозбудованому будинку в місті Києві, а саме: 2-кімнатну квартиру, загальною площею 73,10 кв.м, жилою площею 31,50 кв.м; а також присуджено до стягнення з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь Міністерства оборони України 9649,20 грн. судового збору.

02.09.2016 видано відповідні накази.

10.02.2016 Міністерство оборони України подало скаргу на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій скаржник просив суд визнати неправомірними дії головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.12.2016 (ВП №52797389) та визнати вказану постанову недійсною.

08.11.2017 Господарський суд міста Києва постановив ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

12.12.2017 Київський апеляційний господарський суд залишив цю ухвалу без змін.

20.03.2018 Верховний Суд скасував постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 та передав справу на новий судовий розгляд.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника скаржника та позивача, суд дійшов таких висновків.

У провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № 52797389 з виконання наказу від 02.09.2016 у справі № 910/3972/16 про зобов'язання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України повернути Міністерству оборони України в особі Київського квартирно-експлуатаційного управління рівнозначне за площею, технічним станом та санітарними умовами житлове приміщення (квартиру) в новозбудованому будинку в місті Києві, а саме: 2-кімнатну квартиру, загальною площею 73,10 м2, жилою площею 31,50 м2.

29.11.2016 державний виконавець наклав на боржника штраф.

15.12.2016 державний виконавець наклав на боржника штраф у подвійному розмірі та надіслав на адресу органів досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

15.12.2016 державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з надсиланням виконавчого документа до суду який його видав.

У своїй постанові державний виконавець послався на частину 3 статті 63 Закону, оскільки, на думку державного виконавця, рішення суду не може бути виконано без участі боржника.

Загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, викладені в статті 63 Закону. Цю статтю законодавець розмістив у розділі VII Закону, норми якого регулюють виконання рішень немайнового характеру.

Водночас в даному випадку мова йде про зобов'язання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України повернути Міністерству оборони України в особі Київського квартирно-експлуатаційного управління рівнозначне за площею, технічним станом та санітарними умовами житлове приміщення (квартиру) в новозбудованому будинку в місті Києві, а саме: 2-кімнатну квартиру, загальною площею 73,10 м2, жилою площею 31,50 м2, тобто про виконання рішення майнового характеру.

Відповідно до ст. 60 Закону, під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. У разі знищення предмета, що мав бути переданий стягувачу в натурі, виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження, а в разі встановлення факту відсутності предмета, що мав бути переданий стягувачу повертає виконавчий документ стягувачу.

Отже виконання рішення про повернення майна, у випадку не вчинення боржником відповідних дій щодо повернення майна, визначеного у виконавчому документі, здійснюється примусово, що свідчить про те, що таке рішення не відноситься до рішень, які неможливо виконати без участі боржника.

З огляду на це, висновок виконавця про те, що зобов'язання боржника повернути рівнозначне за площею, технічним станом та санітарними умовами житлове приміщення (квартиру) в новозбудованому будинку в місті Києві, а саме: 2-кімнатну квартиру, загальною площею 73,10 м2, жилою площею 31,50 м2, неможливо виконати без участі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України є хибним, тому відсутні обставини, передбачені п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону, для закінчення виконавчого провадження. Таким чином, дії головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.12.2016 (ВП № 52797389) є неправомірними.

Відповідно до ст. 33 Закону, за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов'язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 234, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Визнати неправомірними дії головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.12.2016 (ВП № 52797389).

Визнати недійсною постанову Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 15.12.2016 (ВП 52797389).

Ухвала набрала законної сили 03.05.2018.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 10 днів з дня її підписання суддею в порядку, передбаченому підпунктом 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 29.05.2018.

Суддя С. А. Ковтун