РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.05.2018Справа № 910/17824/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Рижонкова С.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метрудтранс»

треті особи Державне підприємство «Тернопільське лісове господарство», Державне підприємство «Бібрське лісове господарство», Державне підприємство «Самбірське лісове господарство», Державне підприємство «Славське лісове господарство»

про стягнення 1451946,40 грн.,

за участі представників:

від позивача - Шукліна О.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - Денисова О.В. (представник за довіреністю);

від третьої особи 1 - не з'явився;

від третьої особи 2 - не з'явився;

від третьої особи 3 - не з'явився;

від третьої особи 4 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метрудтранс» про стягнення 1451946,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Метрудтранс» було здійснене перевезення вантажу за договором №1033/52-2012 про надання послуг з організації перевезення вантажів від 23.03.2012 (в редакції Додаткової угоди №8 від 01.12.2015), укладеним між ПАТ «Українська залізниця» та відповідачем, позивач зазначає, що у зв'язку із затримкою вагонів Закарпатською митницею ДФС ПАТ «Укрзалізниця» нараховані платежі за користування вагонами, маневрову роботу, роботу по навантаженню, зважуванню, зберіганню вантажу на загальну суму 1451946,40 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.12.2017 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне підприємство «Тернопільське лісове господарство», Державне підприємство «Бібрське лісове господарство», Державне підприємство «Самбірське лісове господарство», Державне підприємство «Славське лісове господарство».

Відповідач у поданому до суду відзиві на позов вказав, що вказані у позовній заяві платежі, які нараховані позивачем, відповідачем не замовлялися та підстави для їх сплати відсутні. Також, відповідач звертає увагу, що надані позивачем документи, зокрема акти загальної форми не можуть підтверджувати факту та вартості надання додаткових послуг, оскільки викладені у позові обставини можуть підтверджуватись перевізними документами, накопичувальними картками, відомостями плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, збирання вагонів та маневрову роботу тощо. Відтак, на думку відповідача, позивачем не надано належних доказів на підтвердження розміру заявлених позовних вимог.

Разом з тим, відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки на підстав п.п.1.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів, підпункт 26.6. п.26 Додатка 1 до СМГС, п.10 пар.2 ст.39 СМГС, моментом з якого розпочинається сплив строку позовної давності є час вивантаження вагонів і закінчення нарахування платежів і зборів, а тому строк позовної давності у даній справі сплив 20.07.2017.

Позивач, у поданій до суду відповіді на відзив заперечив проти доводів відповідача, зазначивши, що наявними у справі документами належним чином підтверджується розмір заявлених позовних вимог, також вказав, що послуги залізниці, на які нараховуються додаткові збори у зв'язку з затримкою вантажу на вимогу митних органів не потребують додаткового замовлення, а вартість вказаних послуг включається до вартості послуг з організації перевезень вантажів. Також вказав, що обов'язок зі сплати вартості додаткових зборів та тарифу, пов'язаних з затримкою вантажу на вимогу митних органів на залізничному транспорті, покладається на відповідача не залежно від встановлення наявності або відсутності вини вантажовідправника.

Стосовно строків позовної давності позивач зазначив, що шестимісячний строк позовної давності застосовується виключно до правовідносин між вантажовідправником, вантажоодержувачем та перевізником. У даному спору відповідач виступає платником відповідно до укладеного договору та ст.31 УМВС а не вантажовідправником, а відтак відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Також, в ході розгляду справи відповідачем через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва було подано заяви про відстрочення виконання рішення суду та про розстрочення виконання рішення суду.

В судових засіданнях відповідач підтримав подану ним заяву про розстрочення виконання рішення суду, у разі задоволення позову, шляхом розстрочення сплати суми заборгованості рівними платежами протягом шести місяців.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, надав додаткові пояснення, в тому числі стосовно розміру нарахування додаткових зборів та тарифу, а також не заперечив проти задоволення заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду у даній справи на шість місяців, та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

Представники третіх осіб 1-4 в судове засідання не з'явились, жодних пояснень по суті спору не надали, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомленні у встановленому законом порядку.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.03.2012 між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Метрудтранс» (замовник) укладено Договір про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних платформах для перевезень лісу №1033/52-2012 (в редакції Додаткової угоди №8 від 01.12.2015), відповідно до умов якого, виконавець зобов'язується за плату і за рахунок замовника виконати або організувати виконання визначених цим Договором послуг, пов'язаних з організацією внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів на власних платформах для перевезення лісу.

Додатком №1 до Додаткової угоди №8 від 01.12.2015 сторони погодили перелік додаткових послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів.

Додатком №2 до Додаткової угоди №8 від 01.12.2015 сторони затвердили протокол погодження договірної ціни.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується відповідачем, на виконання умов Договору позивачем надано відповідачу послуги з організації перевезення вантажу «деревина паливна» у вагонах №91503839. №91503847, №91502765, №91503730, №91503227, №91503862, №91503243, №91503300 та №91503367, що також підтверджується накладними №537563, №541730, №540997, №547711, №537555, №541920, №547703, №518845 та №518837. Даний вантаж відправлявся зі станції Львівської залізниці призначенням на станції Нижній Грабовець, Лискова (Словаччина) та Захонь (Угорщина).

На підставі заявок Закарпатської митниці, вказані вагони були затримані з метою проведення митного контролю, про що складені відповідні акти загальної форми, копії яких наявні в матеріалах справи.

На виконання вказівок Закарпатської митниці вантаж у вагонах №91503839, №91503847, №91502765, №91503730, №91503227, №91503243 було відправлено на станцію Мукачево, а вантаж у вагонах №91503862, №91503300 та №91503367 було відправлено на станцію Чоп Львівської залізниці для зберігання затриманого вантажу та подальшого вивантаження вказаних вагонів і передачі їх власнику.

Зокрема, за актами загальної форми визначено порушення ст.218, 338 МК України, а також на підставі Статуту залізниць України, Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ним послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України №317 від 23.03.2009 (Тарифне керівництво №1), з урахуванням коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів Тарифного керівництва №1 нараховані платежі за користування вагонами, маневрову роботу, роботу по навантаженню/вивантаженню, зважуванню, зберіганню вантажу та повідомлення в загальному розмірі 1451946,40 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з претензіями №ЦТЛ-22/167 від 10.04.2017, №ЦТЛ-22/166 від 10.04.2017, №ЦТЛ-22/170 від 11.04.2017, №ЦТЛ-22/169 від 11.04.2017, №ЦТЛ-22/168 від 11.04.2017, №ЦТЛ-22/186 від 18.04.2017, №ЦТЛ-22/185 від 18.04.2017, №ЦТЛ-22/184 від 18.04.2017, №ЦТЛ-22/183 від 18.04.2017 та №ЦТЛ-22/167 від 10.04.2017 з вимогами сплатити вартість додаткових зборів та тарифу. Докази направлення яких наявні в матеріалах справи.

Проте відповідачем зазначені претензії були залишені без відповіді та задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.4 Митного кодексу України митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку. При цьому, митні формальності - сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

Частинами 1, 2 статті 325 Митного кодексу України визначено, що за письмовою заявою власника товарів або уповноваженої ним особи та з дозволу органу доходів і зборів можуть здійснюватися навантаження, вивантаження, перевантаження, усунення пошкоджень упаковки, розпакування, упакування, перепакування, зважування та визначення інших істотних характеристик товарів, що перебувають під митним контролем, взяття проб та зразків таких товарів, зміна ідентифікаційних знаків чи маркування на цих товарах або їх упаковці, транспортних засобах комерційного призначення, а також заміна транспортного засобу комерційного призначення. Зазначені операції здійснюються за рахунок власника товарів, що переміщуються через митний кордон України, або уповноваженої ним особи. У разі відмови у наданні дозволу на здійснення зазначених операцій орган доходів і зборів зобов'язаний невідкладно письмово повідомити особу, яка звернулася із заявою про надання такого дозволу, про причини і підстави відмови. У встановлених цим Кодексом випадках органи доходів і зборів з власної ініціативи або з ініціативи правоохоронних органів мають право у письмовій формі вимагати від осіб, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України, проведення операцій, передбачених частиною першою цієї статті. У такому разі витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються органом, з ініціативи якого вони проводилися. Якщо в результаті проведення таких операцій виявлено порушення законодавства України, витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються власником товарів, транспортних засобів комерційного призначення або уповноваженими ними особами.

Відповідно до ч.5 ст.338 Митного кодексу України, огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення може проводитися за наявності достатніх підстав вважати, що переміщення цих товарів, транспортних засобів через митний кордон України здійснюється поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю, у тому числі в разі отримання відповідної офіційної інформації від правоохоронних органів. Вичерпний перелік відповідних підстав визначається Кабінетом Міністрів України. З метою проведення огляду (переогляду) товарів посадові особи органів доходів і зборів самостійно вживають заходів, передбачених цим Кодексом, на всій митній території України, включаючи зупинення транспортних засобів для проведення їх огляду (переогляду), в межах контрольованого прикордонного району та прикордонної смуги. Такий огляд (переогляд) проводиться за рахунок органу, з ініціативи або на підставі інформації якого прийнято рішення про його проведення. Якщо в результаті проведення огляду (переогляду) виявлено факт незаконного переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, витрати, пов'язані з проведенням огляду (переогляду), відшкодовуються власником зазначених товарів, транспортних засобів або уповноваженою ним особою.

Згідно з ч.2 ст.218 Митного кодексу України, розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

Так, з аналізу вказаних положень Митного кодексу України вбачається, що ст.ст.325, 338 Митного кодексу України, включені у глави 47 «Організація митного контролю» та 48 «Зони митного контролю» відповідно, які містять загальні принципи та норми проходження процедури митного контролюю та здійснення огляду (переогляду) транспортних засобів комерційного призначення, тоді як ст.218 Митного кодексу України включена у главу 32 «Митні формальності на залізничному транспорті», яка містить спеціальні норми проведення митних процедур саме на залізничному транспорті та підлягає застосуванню в даному випадку до спірних правовідносин сторін, як спеціальна норма права.

Згідно із ст.119 Статуту залізниць України за користування вагонами і контейнерами залізниць вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів, пов'язаної з митним оформленням.

Відповідно до ст.129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Згідно з п.3 Правил користування вагонами та контейнерами облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46, які складаються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45, Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а, Актів загальної форми ГУ-23.

Пунктом 4 Правил користування вагонів та контейнерів визначено, що плата за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу нараховується за Відомостями плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, які оформляються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів. Відомості плати за користування вагонами, контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, Пам'ятки про подавання/забирання вагонів, Пам'ятки про видачу/приймання контейнерів, Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами оформляються в електронному або паперовому вигляді.

При цьому судом враховано, що згідно з п.1.8 розділу ІІІ «Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги та Коефіцієнтів, що застосовуються до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги», затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №317 від 26.03.2009 (далі - «Збірник тарифів») збір за маневрову роботу нараховується за роботу, що виконується локомотивом залізниці, лише на вимогу вантажовласника.

Виходячи з умов пункту 1 параграфу 1 статті 15 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, стягнення провізних платежів (до яких, відповідно §1 ст.13 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, відносяться додаткові збори та витрати, що виникли за період від прийняття вантажу до перевезення до його видачі одержувачу), які виникли під час перевезень по залізницях відправлення здійснюється з відправника на станції відправлення або у відповідності з діючими на залізницях відправлення внутрішніми правилами.

Умовами §2 ст.21 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) визначено, зокрема, що якщо перевезення не можливе, а також при виникненні перешкоди до видачі вантажу, станція, на якій виникла перешкода, негайно по телеграфу, через станцію відправлення, сповіщає про це відправника і запитує його вказівок. На підставі отриманої телеграми про перешкоди до перевезення або видачі вантажу станція відправлення негайно сповіщає про це відправника за встановленою формою або порядком, встановленим внутрішніми правилами. Так, матеріали справи свідчать про те, що відповідача було повідомлено про затримку вагонів на ст. Чоп для проведення митного огляду.

Пунктом 9 правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 р. № 644, із змінами та доповненнями, визначено, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у т. ч. під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема згідно з актів загальної форми нараховані додаткові збори за користування вагонами, виконання маневрових робіт, робіт по навантаженню/вивантаженню, зважуванню, зберіганню вантажу та повідомлення тощо, на загальну суму 1451946,40 грн.

Так оскільки, чинним законодавством України визначено обов'язок власників товару або уповноважених ними осіб щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності підстав для задоволення позову.

Разом з тим, заперечення наведені відповідачем у відзиві спростовуються наявними матеріалах справи доказами, зокрема у кожному акті загальної форми відображені усі виконані роботи та зафіксовані відповідні суми, які підлягають сплаті.

Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Строки давності визначені у ст.48 УМВС у редакції від 16.10.2015, в якій зазначено наступне: «Иски к перевозчику на основанием настоящего Соглашения предъявляются:

1) о превышении срока доставки груза - в течение 2 месяцев; по остальным основаниям - в течение 9 месяцев.».

Отже, з аналізу положень ст.48 УМВС від 16.10.2015 вбачається, що вказаною статтею визначаються строки позовної давності за позовами, які пред'являються саме до перевізника.

Інших положень щодо строків давності, зокрема щодо позовів, які пред'являються перевізником, Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення зі змінами від 16.10.2015 не містить.

Також суд зазначає, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин ч.5 ст.315 Господарського кодексу України з огляду на наступне.

Відповідно до зазначеної статті, шестимісячний строк позовної давності застосовується виключно пред'явлення позовів перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів.

Однак, виходячи з умов Договору №1033/52-2012 від 23.03.2012 про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних платформах для перевезення лісу ТОВ «Метрудтранс» у правовідносинах з ПАТ «Укрзалізниця» виступає платником на підставі присвоєного коду відповідно до умов договору та параграфу 2 ст.31 УМВС. В той час як вантажовідправниками за накладними є Державне підприємство «Тернопільське лісове господарство», Державне підприємство «Бібрське лісове господарство», Державне підприємство «Самбірське лісове господарство», Державне підприємство «Славське лісове господарство», на користь яких саме відповідачем здійснено замовлення послуг, передбачених договором №1033/52-2012 від 23.03.2012.

Крім цього, строки позовної давності визначені у ч.5 ст.315 Господарського кодексу України стосується спорів, що випливають безпосередньо з перевезення вантажу.

Однак, відповідно до п.1.1 договору №1033/52-2012 від 23.03.2012, виконавець зобов'язується за плату і за рахунок замовника виконати або організувати виконання визначених цим договором послуг, пов'язаних з організацією внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів на власних платформах для перевезення лісу.

Наявний спір не стосується договору перевезення, який оформлюється накладною. Послуги з перевезення надано у повному обсязі, претензій щодо здійснених перевезень сторони не мають.

Спір стосується права нараховувати та стягувати додаткові збори за послуги, які надано в процесі організації перевезень вантажів за укладеним договором.

Частина 2 ст.628 Цивільного кодексу України передбачає, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Отже, у даному випадку має місце комбінований договір і відносини щодо, зокрема, користування вагонами випливають саме з відносин організації перевезень, а не самого перевезення вантажу.

Враховуючи вищевикладене, до правовідносин, які склалися за договором про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних платформах для перевезення лісу, укладеним між ПАТ «Укрзалізниця» та ТОВ «Метрудтранс», не застосовуються положення про скорочені строки позовної давності., передбачені ч.5 ст.315 Господарського кодексу України.

З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, документально підтвердженими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Разом з тим, щодо поданого відповідачем, клопотання про розстрочення виконання рішення суду, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

За приписами ч.1 ст.239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

При цьому, за змістом наведеної норми, розстрочення є правом, а не обов'язком суду, яке реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв'язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 вказаного Кодексу, і за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд має право, зокрема, відстрочити виконання рішення. Відстрочка або розстрочка виконання рішення допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи.

В обґрунтування заявленого клопотання відповідач посилається на те, що наразі існує ряд факторів які можуть унеможливити одномоментне виконання рішення суду у даній справі, а виконання рішення в примусовому порядку призведе до накладення арешту на рахунки відповідача, що унеможливить проведення розрахунків за податками та зборами та погашення заборгованості перед позивачем.

Так суд зазначає, що розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом.

В той же час, положеннями ч.6 ст.331 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали постанови.

Також судом враховано, що позивачем не заперечується можливість надання відповідачеві розстрочки з виконання рішення у даній справі на строк у 6 календарних місяців, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими поясненнями позивача.

Згідно з п.2 ч.6 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності у резолютивній частині рішення також вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Метрудтранс» клопотання про розстрочення виконання рішення суду, розстрочивши виконання вказаного рішення строком на 6 місяців, відповідно до наведеного судом графіку погашення заборгованості.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 239, 240, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Метрудтранс" (01042, м. Київ, вул. Івана Кудрі, буд. 14, оф.8; ідентифікаційний код 34980991) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі філії "Центр транспортної логістики" Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" (03150, м. Київ, Солом'янський р-н, вул. Федорова, буд. 32; ідентифікаційний код 40123 (один мільйон чотириста п'ятдесят одна тисяча дев'ятсот сорок шість) грн. 40 коп. додаткових зборів та тарифу, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 21779 (двадцять одна тисяча сімсот сімдесят дев'ять) грн. 20 коп.

Розстрочити виконання рішення суду шляхом сплати Товариства з обмеженою відповідальністю "Метрудтранс" (01042, м. Київ, вул. Івана Кудрі, буд. 14, оф.8; ідентифікаційний код 34980991) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі філії "Центр транспортної логістики" Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" (03150, м. Київ, Солом'янський р-н, вул. Федорова, буд. 32; ідентифікаційний код 40123465) стягнутої на підставі рішення суми заборгованості в розмірі 1451946 (один мільйон чотириста п'ятдесят одна тисяча дев'ятсот сорок шість) грн. 40 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 21779 (двадцять одна тисяча сімсот сімдесят дев'ять) грн. 20 коп. щомісячними платежами починаючи з 01.06.2018, відповідно до графіку погашення заборгованості:

- до 30.06.2018 року - 241991,10 грн. основної заборгованості та 21779,20 грн. судового збору;

- до 31.07.2018 року - 241991,06 грн.;

- до 31.08.2018 року - 241991,06 грн.;

- до 30.09.2018 року - 241991,06 грн.;

- до 31.10.2018 року - 241991,06 грн.;

- до 30.11.2018 року - 241991,06 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 29.05.2018

Суддя Я.В. Маринченко