ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 914/2946/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Пількова К.М.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - публічне акціонерне товариство "Спеціалізована фірма "Мисфа",

представник позивача за первісним позовом - не з'яв.,

відповідач за первісним позовом - товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-1",

представник відповідача за первісним позовом - Вельгош Т.М. - адвокат (свідоцтво від 20.05.2010 №4161/10; довіреність від 23.05.2016),

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-1" (далі - Товариство)

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 10.01.2018 (головуючий суддя - Хабіб М.І., судді: Зварич О.В. і Скрипчук О.С.)

у справі №914/2946/16

за первісним позовом публічного акціонерного товариства "Спеціалізована фірма "Мисфа" (далі - Фірма)

до Товариства

про стягнення 540 480,80 грн., та

за зустрічним позовом Товариства

до Фірми

про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення 140 896, 88 грн. збитків.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Фірма звернулася до господарського суду Львівської області з позовом до Товариства про стягнення 540 480,80 грн.

Позовна заява мотивована наявністю у Товариства заборгованості перед Фірмою з орендної плати (322 530 грн.) та плати за забезпечення електроенергією і водою (2 584,80грн.), а також необхідністю сплати Товариством неустойки в сумі 213 366 грн. і 3% річних у сумі 2 000 грн.

Товариство подало зустрічну позовну заяву про зобов'язання Фірми прийняти від Товариства шляхом підписання акта приймання-передачі (повернення) нежитлових приміщень за договором оренди та про стягнення 140 896,88 грн. збитків.

Зустрічний позов мотивовано безпідставним непідписанням Фірмою відповідного акта, у зв'язку з чим йому (Товариству) заподіяно збитки.

Рішенням господарського суду Львівської області від 05.10.2017 (головуючий суддя - Фартушок Т.Б., судді Горецька З.В. і Манюк П.Т.):

- первісний позов задоволено частково;

- стягнуто з Товариства на користь Фірми 218 328 грн. основного боргу з орендної плати та 3 274,92 грн. судового збору;

- у решті первісного позову відмовлено;

- у зустрічному позові відмовлено.

Судове рішення мотивовано обґрунтованістю вимог первісного позову саме в зазначеній сумі та безпідставністю чи недоведеністю цих вимог в іншій частині; водночас судом зазначено про обґрунтованість вимог зустрічного позову про зобов'язання прийняти від Товариства шляхом підписання акта приймання-передачі (повернення) нежитлових приміщень.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.01.2018:

- апеляційні скарги Фірми і Товариства задоволено частково;

- згадане рішення місцевого господарського суду скасовано;

- прийнято нове рішення, яким:

первісний позов задоволено частково;

стягнуто з Товариства на користь Фірми 218 328 грн. заборгованості з орендної плати,1735,13 грн. - 3% річних та 3 300,95 грн. судового збору;

у решті первісного позову відмовлено;

зустрічний позов задоволено частково;

- постановлено, що Фірмі слід прийняти від Товариства майно, яке було об'єктом оренди за договором оренди нерухомого майна частини бази від 31.12.2015 № 31/12-16 (далі - Договір) шляхом підписання акта приймання - передачі (повернення) майна;

- стягнуто з Фірми на користь Товариства 1 378 грн. судового збору;

- у решті вимог за зустрічним позовом відмовлено;

- стягнуто з Товариства на користь Фірми 28, 63 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги;

- стягнуто з Фірми на користь Товариства 1 518, 80 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанову мотивовано обґрунтованістю позовних вимог за первісним і зустрічним позовами в частинах, в яких ці вимоги задоволено, недоведеністю решти позовних вимог за цими позовами, а також тим, що повне рішення місцевого господарського суду від 05.10.2017 з цієї справи не підписано двома суддями зі складу колегії суддів, що її розглядала.

Товариство, посилаючись на незаконність оскаржуваної постанови, невідповідність її нормам матеріального і процесуального права, просить суд касаційної інстанції: скасувати зазначену постанову в частині стягнення з Товариства 218 328 грн. суми основного боргу зі сплати орендної плати та 1 735, 13 грн. 3% річних; прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Фірми; скасувати ту ж постанову в частині відмови в стягненні з Фірми завданих збитків у сумі 140 896, 88 грн.; прийняти нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити; стягнути з Фірми на користь Товариства суму завданих збитків 140 896, 88 грн.; у решті вказану постанову залишити без змін; судові витрати розподілити у відповідності до норм Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Так, згідно з доводами Товариства, викладеними в касаційній скарзі:

- судом апеляційної інстанції не взято до уваги обставини, пов'язані із вчиненням Товариством усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання;

- у суду відсутні були правові підстави для застосування щодо Товариства положень статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України);

- судом не взято до уваги факт здійснення блокування в'їзду (виїзду) транспорту Товариства та пов'язані з цим експертні висновки Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області (далі - Регіональна ТПП).

У відзиві на касаційну скаргу Фірма зазначає про необґрунтованість доводів касаційної скарги та просить відхилити касаційну скаргу Товариства.

Від Фірми до Касаційного господарського суду надійшла заява в якій остання просить суд, розгляд справи здійснювати за відсутності її представника, та зазначає, що касаційну скаргу Фірма не визнає та підтримує доводи викладені у відзиві на касаційну скаргу.

Перевіривши на підставі встановлених судом попередньої інстанції обставин справи правильність застосування ними норм матеріального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Товариства, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, таке.

Фірма (як орендодавець) і Товариство (як орендар) уклали Договір, за умовами якого, зокрема:

- орендодавець передає орендарю для платного користування терміном на 1 рік нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою: м.Миколаїв, вул.Казарського, 2-г (далі - Приміщення) і належать орендодавцеві, а орендар зобов'язується користуватися цими приміщеннями у відповідності до умов цього договору і оплачувати таке користування, а після закінчення строку користування повернути їх у стані, не гіршому, ніж той, в якому він їх отримав, з врахуванням нормального зносу (пункт 1.1);

- орендодавець зобов'язаний забезпечити цілодобовий в'їзд і виїзд транспорту на територію орендованого об'єкта (пункт 2.5);

- орендар зобов'язаний, зокрема, окремо проводити оплату за послуги із забезпечення об'єкта оренди електроенергією, водою (пункти 2.11, 2.13);

- приймання-передача об'єкта оренди здійснюється двосторонньою комісією, яка складається з представників сторін; об'єкт вважається фактично переданим орендодавцеві з моменту підписання такого акта (пункт 4.1-4.7).

Орендоване майно передано Фірмою Товариству, включаючи також 1 сверлильний верстат, 2 фрезерні верстати та 1 токарний верстат.

Товариство не сплатило орендної плати і не оплатило послуги із забезпеченням об'єкта електроенергією та водою - відповідно з липня 2016 року і за червень і липень 2016 року.

Водночас Товариство зверталося до Фірми з листом про блокування працівниками Фірми виїзду транспортних засобів Товариства з орендованої території.

Фірма не прийняла від Товариства орендованого майна, акт приймання-передачі майна не підписала.

В експертних висновках Регіональної ТПП вказано про блокування виїзду транспортних засобів з території бази орендодавця.

Названі висновки не прийняті господарським судом як належні та допустимі докази неможливості використання Товариством у період дії Договору об'єкта оренди (Приміщень та прилеглої території).

Фірмою не доведена заявлена до стягнення сума заборгованості за електроенергію та воду.

Вимога зустрічного позову про стягнення 140 896, 88 грн. збитків складається з таких сум: 136 696, 88 грн. - витрати Товариства зі сплати штрафних снкцій на підставі претензії ПП "Оліяр" від 19.08.2016 за неповернення у строк (23.07.2016) орендованого у нього навантажувача, з посиланням на те, що Фірма блокувала виїзд останнього з бази; 4 200 грн. - витрати з оплати надання Регіональною ТПП експертних висновків. Проте Товариством не доведено здійснення зазначеного блокування. До того ж Товариством не доведено й те, що рахунок, за якими воно сплатило штрафні санкції, належить ПП "Оліяр".

Чинним законодавством не передбачено проведення торгово-промисловою палатою експертизи щодо неможливості заїзду на орендовану територію чи виїзду з неї.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення сум, зазначених у первісній та зустрічній позовних заявах, а також для зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень ЦК України:

- особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки; стаття 22);

- За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк; за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (статті 759, 762);

- боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми (частина друга статті 625).

Суд апеляційної інстанції у прийнятті оскаржуваної постанови з огляду на наведені законодавчі приписи, з'ясувавши, з одного боку, факт невнесення Товариством як орендарем за Договором Фірмі як орендодавцю передбаченої цим договором орендної плати протягом певного періоду часу, а з іншого - недоведення Товариством заподіяння йому Фірмою заявлених до стягнення збитків, дійшов заснованих на законі висновків про наявність підстав для стягнення сум боргу з орендної плати та 3% річних і про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства про стягнення збитків.

Аргументи касаційної скарги даних висновків не спростовують.

Так, довод скаржника про обов'язковість виставлення Фірмою рахунка як обов'язкової передумови здійснення оплати не знаходить свого підтвердження за законом та матеріалами даної справи. По-перше, судами попередньої інстанції з'ясовано обставини, пов'язані з надісланням Фірмою Товариству рахунків з орендної плати за Договором. По-друге, навіть за відсутності таких рахунків у Товариства воно з огляду на положення частини другої статті 193 Господарського кодексу України повинне було вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання своїх грошових зобов'язань. У даному разі жодних перешкод для такого виконання не було, оскільки розмір орендної плати і строки її внесення та необхідні платіжні реквізити містилися в укладеному сторонами Договорі, що з'ясовано судом апеляційної інстанції і скаржником не спростовано. Тому безпідставними є посилання скаржника на положення частини першої статті 613 ЦК України і частини першої статті 221 Господарського кодексу України.

Посилання скаржника на блокування Фірмою виїзду з орендованої території та заїзду на неї як на безпосередню причину заподіяння йому (скаржникові) збитків, як зазначалося, не доведені ним в апеляційній інстанції. При цьому апеляційною інстанцією обґрунтовано не прийняті доводи скаржника стосовно підтвердження такого блокування експертними висновками Регіональної ТПП, оскільки чинним законодавством України, у тому числі й статтею 11 Закону України "Про торгово-промислові палати", на яку посилається Товариство, не передбачено обов'язковості для суду висновків торгово-промислової палати з порушених Товариством питань (можливості чи неможливості заїзду транспортних засобів на орендовану територію або виїзд з неї ); такі висновки оцінювалися судом за загальними правилами оцінки доказів, визначеними статтею 86 ГПК України, та поряд з іншими доказами зі справи. Більше того, за приписом частини другої статті статі 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Водночас суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 названого Кодексу).

В інших, крім зазначених, частинах постанова апеляційної інстанції з даної справи сторонами не оскаржується.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги Товариства без задоволення, а постанови апеляційного господарського суду - без змін як такої, що ухвалена з додержанням норм матеріального права, в тому числі наведених положень ЦК України і Господарського кодексу України .

У зв'язку з відмовою в задоволенні касаційної скарги судові витрати, пов'язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-1" залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 10.01.2018 у справі № 914/2946/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя К. Пільков