донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

16.05.2018 справа №908/1661/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого (судді-доповідача) суддів при секретарі судового засідання ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4
за участю представників сторін від позивача від відповідача ОСОБА_5, за довіреністю; ОСОБА_6, за наказом;
розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Запоріжвогнетрив", м. Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від 09.02.2018 (підписано 20.02.2018)
у справі № 908/1661/17 (суддя Боєва О.С.)
за позовомПриватного акціонерного товариства "Запоріжвогнетрив", м. Запоріжжя
до Приватного підприємства "Градострой", м. Запоріжжя
простягнення 313 313,15 грн.
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року до господарського суду звернулось Приватного акціонерного товариства "Запоріжвогнетрив", м. Запоріжжя (Позивач) із позовом до Приватного підприємства "Градострой", м. Запоріжжя (Відповідач) про стягнення суми 42 810,00 грн. попередньої оплати та суми 270 503,15 грн. штрафних санкцій.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 09.02.2018 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача суму 42 810,00 грн. попередньої оплати, 7 323,00 грн. штрафу, 18 314,47 грн. 15% річних, 1 026,71 грн. витрат на сплату судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу в якій просить спірне рішення господарського суду скасувати в частині відмови у стягненні неустойки в сумі 226 939,77 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В іншій частині залишити рішення без змін.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Зокрема, скаржник посилається на те, що задовольняючи вимоги про стягнення штрафу та відмовляючи у задоволені вимог про стягнення неустойки саме з мотивів недопустимості їх одночасного застосування, суд першої інстанції не обґрунтував критерії та мотиви свого вибору між штрафними санкціями.

Вважає, що чинне законодавство не містить заборони сторонам на власний розсуд встановлювати в договорі певний вид відповідальності за порушення боржником прийнятих на себе зобовязань, а отже узгодження сторонами в договорі таких видів відповідальності як пеня та штраф одночасно не суперечить нормам чинного законодавства.

В процесі підготовки справи до розгляду на адресу Донецького апеляційного господарського суду від Відповідача надійшов відзив, за змістом якого останній вважає висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні неустойки обґрунтованим, оскільки стягнення з порушника господарського зобовязання за одне й те саме порушення пені та штрафу одночасно не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України.

Позивач в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, надав пояснення, аналогійні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник Відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 222 Господарського процесуального кодексу України здійснювалась фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувальних технічних засобів.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судовим рішенням в межах даної справи, встановлено, що 20.08.2014 між сторонами був укладений договір підряду № 2014/516, за умовами п. 1.1 якого, Позивач доручає, а Відповідач приймає на себе зобовязання виконати роботи з капітального, поточного ремонту будівель та споруд на території ПАТ "Запоріжвогнетрив".

Факт укладення Договору сторонами не оспорюється.

Також судом першої інстанції встановлені наступні обставини:

- підписання сторонами Специфікації №1 від 20.08.2014 (на поточний ремонт) до Договору підряду, в якій сторони погодили, зокрема, загальну вартість робіт 73 230,00 грн. та строк їх виконання 30 робочих днів з моменту передачі приміщення будівлі інженерного корпусу інв. №26007545 для проведення робіт.

- перерахування платіжним дорученням № 3528 від 24.09.2014 Позивачем на рахунок Відповідача суми 42 810,00 грн. попередньої оплати за матеріали по Договору, згідно рахунку № СФ-0000010 від 10.09.2014, що підтверджується банківською випискою (т. 1, а.с.27);

- підписання сторонами Акту передачі від 20.08.2014, на підставі Договору та Специфікації, згідно якого Позивач передав, а Відповідач прийняв для проведення поточного ремонту приміщення будівлі інженерного корпусу інв. №26007545 для виконання будівельно-монтажних робіт по поточному ремонту;

- факт порушення Відповідачем зобовязання в частині дотримання встановленого умовами Договору та Специфікації строку виконання робіт.

Внаслідок порушення Відповідачем строків виконання робіт з капітального, поточного ремонту будівель та споруд, Позивач звернувся за захистом своїх порушених прав та законних інтересів з позовом до суду.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Позивач посилається на безпідставність висновку суду першої інстанції про те, що передбачена в п.п.10.3.2 Договору неустойка по суті є також штрафом за несвоєчасне виконання робіт (порушення строків виконання робіт), наряду зі штрафом, передбаченим п. 10.3.1 Договору, за несвоєчасне виконання робіт. Вважає, що чинне законодавство не містить заборони сторонам на власний розсуд встановлювати в договорі певний вид відповідальності за порушення боржником прийнятих на себе зобовязань, а отже узгодження сторонами в договорі таких видів відповідальності як пеня та штраф одночасно не суперечить нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції, з чим погоджується судова колегія, встановлено, що правовідносини сторін виникли на підставі Договору та регулюються нормами ст.ст. 173, 193, 216-218 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 509, 525, 526, ч. 1 ст. 530, ст.ст. 611, 625, 629, 631, 837 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки за порушення Відповідачем строків виконання робіт, за наступних підстав.

У звязку з порушенням Відповідачем строків виконання робіт з капітального, поточного ремонту будівель та споруд, Позивачем заявлено до стягнення неустойку в сумі 227 159,46 грн. на підставі п.п. 10.3.2 Договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки, суд першої інстанції обґрунтував свій висновок тим, що за змістом ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Суд вважав, що оскільки зобовязання, виконання якого забезпечено нормами п. 10.3.2 Договору, не має характер грошового, зазначена в ньому неустойка по суті є також штрафом за несвоєчасне виконання робіт (порушення строків виконання робіт), наряду зі штрафом, передбаченим п. 10.3.1 Договору.

Умовами п.п. 10.3.2 пункту 10.3 Договору сторони передбачили, що, зокрема, у випадку порушення Відповідачем строків виконання робіт, останній сплачує Позивачу неустойку в розмірі 0,3% від договірної вартості робіт з урахуванням ПДВ, визначеної п.3.1 даного Договору, за кожен день прострочення, при цьому, за весь період прострочення.

Факт недотримання Відповідачем встановленого умовами Договору та Специфікації строку виконання робіт встановлений та сторонами не заперечується.

Видами забезпечення виконання зобовязання за змістом положень частини першої статті 546 ЦК є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобовязання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 ЦК, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 ЦК, засоби, які забезпечують належне виконання зобовязання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом положень частини четвертої статті 231 ГК України ,у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Вимогами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Оскільки визначені в ст. 230 ГК України штрафні санкції забезпечують всі види господарських зобовязань, а не тільки грошових, за своїм порядком нарахування передбачена в п. 10.3.2 Договору неустойка підпадає під визначення її виду, як пені, а не штрафу, судова колегія вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо законності обмеження одночасного застосування штрафу та пені, як видів неустойки, до вчиненого Відповідачем порушення господарського зобовязання у вигляді прострочення виконання робіт за Договором.

В даному випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Крім того, для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобовязання у вигляді штрафної санкції забезпечення належного виконання зобовязання.

В цій частині доводи апеляційної скарги судова колегія вважає обґрунтованими.

Разом з тим, судова колегія вважає невірно визначений Позивачем період нарахування неустойки з 03.10.2014 по 01.08.2017, оскільки з матеріалів справи вбачається, що Договір припинив свою дію 31.12.2014, доказів продовження його строку матеріали справи не містять, отже судова колегія вважає вірним період нарахування неустойки за період з 03.10.2014 по 31.12.2014, що за перерахунком судової колегії складає 19 772,10 грн.

Посилання при цьому Позивача на п. 15.5 Договору щодо необхідності виконання сторонами взятих на себе обовязків судова колегія не приймає до уваги, оскільки після закінчення строку дії Договору Позивач не вимагав від Відповідача виконання зобовязання в натурі, матеріали справи містять докази лише щодо його вимог про сплату штрафних санкцій та повернення виконаного ним за Договором.

Отже рішення суду у даній справі підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки за порушення Відповідачем строків виконання робіт.

В скасованій частині слід прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Запоріжвогнетрив", м. Запоріжжя про стягнення неустойки задовольнити частково, стягнувши з Приватного підприємства "Градострой", м. Запоріжжя на користь Приватного акціонерного товариства "Запоріжвогнетрив", м. Запоріжжя неустойку 19 772,10 грн. за порушення строків виконання робіт в період дії Договору.

В задоволенні вимог про стягнення решти неустойки в розмірі 207 167,67 грн. слід відмовити.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Донецької області 09.02.2018 у справі № 908/1661/17 підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні неустойки, через невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

В іншій частині рішення господарського суду Запорізької області від 09.02.2018 у справі № 908/1661/17 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за подання апеляційної скарги слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у звязку з чим за подання позовної заяви з Відповідача на користь Позивача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 444,87 грн.

Керуючись ст.ст. 270, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Запоріжвогнетрив", м. Запоріжжя задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 09.02.2018 у справі № 908/1661/17 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки.

В скасованій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Запоріжвогнетрив", м. Запоріжжя про стягнення неустойки задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства "Градострой", м. Запоріжжя (69035, місто Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 60-А, прим. ІV; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Запоріжвогнетрив", м. Запоріжжя (69106, місто Запоріжжя, Північне шосе/вул. Теплична, будинок 22-б/1; ) неустойку в розмірі 19 772,10 грн., судовий збір за подання позовної заяви в сумі 296,58 грн.

В задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки в розмірі 207 167,67 грн. відмовити.

Судові витрати, понесені у звязку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції розподілити між сторонами пропорційно задоволених вимог.

Стягнути з Приватного підприємства "Градострой", м. Запоріжжя (69035, місто Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 60-А, прим. ІV; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Запоріжвогнетрив", м. Запоріжжя (69106, місто Запоріжжя, Північне шосе/вул. Теплична, будинок 22-б/1; ) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 444,87 грн.

Зобовязати господарський суд Запорізької області видати відповідні накази.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 23.05.2018.

Головуючий (доповідач) О.В. Стойка

Судді І.В. Зубченко

ОСОБА_3