РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.05.2018Справа № 910/23571/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Поліські Зорі»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс-банк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_2

про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 26.05.2017р.

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Ільєнко О.О.

Представники сторін:

від позивача - Войстрик В.А. (представник за довіреністю);

від відповідача-1 - не з'явились;

від відповідача-2 - Омельченко І.В. (представник за довіреністю);

від третьої особи - не з'явились.

В судовому засіданні 08.05.2018р., відповідно до положень ст.ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено сторін, що повний текст рішення буде складено та підписано 23.05.2018р., проте, через значне навантаження суду протягом відповідного періоду повний текст рішення було складено 31.05.2018р.

СУТЬ СПОРУ:

28 грудня 2017 року на розгляд Господарського суду міста Києва було передано позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Поліські Зорі» до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс-банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 26.05.2017р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим №426 та №427, в частині фінансування під відступлення права грошової вимоги до ТОВ «Фрма Поліські Зорі».

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний договір є договором факторингу, а у відповідача-2 була відсутня ліцензія на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг станом на 25.05.2017р. Крім того, позивач вказує, що відповідач-2 не є банком відповідно до положень Закону України «Про банки та банківську діяльність», а тому не може приймати на себе зобов'язання банку у кредитному договорі, або у договорах, які забезпечують виконання кредитних договорів.

Відповідачі надали до суду відзиви на позов, проти задоволення позовних вимог заперечують, посилаючись на те, що оспорюваний договір є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, та не є договором про надання фінансової послуги в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Ухвалою суду від 11.01.2018р. було відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, призначено підготовче засідання на 08.02.2018р.

Ухвалою суду від 08.02.2018р. було відкладено підготовче засідання до 06.03.2018р.

В судовому засіданні 06.03.2018р. було постановлено ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 29.03.2018р.

В судовому засіданні 29.03.2018р. представник позивача заявив усне клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Верховним судом касаційної скарги у справі №906/110/16.

У відповідності до пункту 5 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Судове рішення у справі №906/110/16 (постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 11.10.2017р.) набрала законної сили станом на день заявлення клопотання представником позивача, що стало підставою для відмови судом у задоволенні даного клопотання.

За наслідками судового засідання 29.03.2018р. судом було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.04.2018р.

В судовому засіданні 03.04.2018р. було оголошено перерву до 26.04.2018р.

В судовому засіданні 26.04.2018р. було оголошено перерву до 04.05.2018р.

В судовому засіданні 04.05.2018р. було оголошено перерву до 08.05.2018р.

В судовому засіданні 08.05.2018р. на стадії судових дебатів представник позивача звернувся до суду з клопотанням про повернення до з'ясування обставин.

Порядок проведення судових дебатів встановлений статтею 218 Господарського процесуального кодексу України. Даною нормою не передбачено можливості повернення до стадії з'ясування обставин. Враховуючи викладене, судом було відхилене відповідне клопотання представника позивача.

В судовому засіданні 08.05.2018р. було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представників учасників справи про те, що повне рішення буде складено 23.05.2018р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та представника відповідача-2, дослідивши всі представлені докази, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24 жовтня 2008 року між відповідачем-1 та ОСОБА_2 було укладено договір про відкриття кредитної лінії №575-005/08Ф.

24 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено договір поруки з метою забезпечення вимог за договором про відкриття кредитної лінії №575-005/08Ф.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 06.04.2016р. у справі №906/110/16 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Поліські зорі» на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс-банк» 650000,00 доларів США простроченого боргу, 151298,63 доларів США пені, 253999,36 доларів США прострочених процентів та 59122,70 доларів США пені по процентам за неналежне виконання вимог договору про відкриття кредитної лінії №575-005/08Ф.

26 травня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Правекс-банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. При цьому, за умовами даного договору, новому кредитору надано право замість первісного кредитора вимагати від боржника належного виконання зобов'язань, зокрема з урахуванням Додатку №1. Новий кредитор набув право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, зокрема, але не виключно, за Договором про відкриття кредитної лінії №575-005/08Ф від 24 жовтня 2008 року та за договором поруки від 24.10.08 №575-005/08Ф.

Укладений між відповідачами договір про купівлі-продажу права вимоги за кредитами від 26.05.2017 не є договором факторингу, з огляду таке.

Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов'язанні.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов'язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов'язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов'язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

З урахуванням наведеного, суд погоджується із твердженнями відповідачів про те, що спірний договір від 26.05.2017 є оплатним договором купівлі-продажу права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а також спірний договір від 26.05.2017 не є договором про надання фінансової послуги в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до положень частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позивальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, законодавцем встановлено, що коло кредитодавців (кредиторів) за договором кредиту обмежується банківськими та іншими фінансовими установами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Положення про Державний реєстр фінансових установ реєстр ведеться Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фінансових установ Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» є фінансовою компанією з 24.10.2013р. згідно свідоцтва серії ФК №422.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначена норма кореспондується з положеннями частини першої статті 207 ГК, згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, суд не погоджується з твердженнями позивача про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги від 26.05.2017р. відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України суд відмовляє позивачу у вимозі про стягнення з відповідача судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 31.05.2018р.

Суддя О.В. Котков