КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2018 р. Справа№ 910/7320/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від першого відповідача - Бляшин М.С., адвокат, ордер №117 від 02.04.2018;

від другого відповідача - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2018 у справі №910/7320/17 (суддя Пукшин Л.Г., м. Київ, повний текст складено - 23.02.2018) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест" до товариства з обмеженою відповідальністю "Вестконд" та товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" про визнання недійсними договорів №24 та №24-3 від 04.11.2016.

встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Вестконд" та товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АРБО ФІНАНС" про визнання недійсними договорів про відступлення права вимога від 04.11.2016 № 24 та № 24-3, укладених між відповідачами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2017 у справі №910/7320/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2017, відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги № 24 від 04.11.2016 та № 24-3 від 04.11.2016.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.12.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2017 у справі № 910/7320/17 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За результатом нового розгляду Господарським судом міста Києва 21.02.2018 прийнято рішення у справі №910/7320/17, яким у задоволені позову відмовлено повністю.

При ухваленні зазначеного рішення суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані правочини не є предметом безпосередньої фінансової діяльності з фінансування під відступлення права грошової вимоги, обмеження щодо здійснення якої встановлені Законами України "Про банки і банківську діяльність", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а правовідносини сторін за ними не є відносинами у сфері факторингу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2018 у справі №910/7320/17 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що оскаржувані договори відступлення права вимоги від 04.11.2016 № 24 та № 24-3 фактично є договорами факторингу, та укладаючи їх ТОВ "Вестконд" надало ТОВ "Фінансова компанія "АРБО ФІНАНС" фінансові послуги, не маючи спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на її здійснення

Також, скаржник зазначає про те, що судом першої інстанції було неправомірно прийнято неналежний доказ, а саме лист Національного банку України № 20-0010/4264 від 23.01.2018.

В ході здійснення апеляційного провадження скаржником подано до суду клопотання про призначення судової експертизи, яке мотивовано необхідністю встановлення автентичності оскаржуваних договорів відступлення права вимоги, а також необхідністю встановлення обставин того чи підпадають дії відповідачів під визначення фінансових послуг, які потребують, в свою чергу, ліцензування.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання дійшла висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на наступне.

Як визначено у ст. 1 Закону України "Про судову експертизу", судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Як роз'яснено у п. п. 2, 5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

У даному випадку, дійсна потреба у спеціальних знаннях відсутня.

Так, апелянт, посилаючись на необхідність встановлення обставин автентичності оскаржуваних договорів, жодних доводів стосовно того, чому лише на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, прийнятого за результатом нового розгляду справи, у нього виникли сумніви в частині відповідності примірників договорів наявних у матеріалах справи оригіналам, не навів.

При цьому, жодних доказів такої невідповідності, на підтвердження своїх доводів, заявник клопотання не надав.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає відсутніми підстави для призначення експертизи у наведеній частині.

Стосовно посилань заявника клопотання на необхідність встановлення експертним шляхом обставин того, чи підпадають дії відповідачів під визначення фінансових послуг, які потребують, в свою чергу, ліцензування, слід зазначити, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду.

Зазначена позиція викладена в п. 19 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення експертизи".

В свою чергу, вирішення вказаного питання стосовно того, чи підпадають дії відповідачів під визначення фінансових послуг, які потребують, в свою чергу, ліцензування є правовим та не потребує для вирішення спеціальних знань.

Поставлення такого питання на вирішення експерта є перекладанням функцій судового органу на експертну установу, що в своє чергу є неприпустимим.

У будь-якому випадку, висновок експерта з правового питання, вирішення якого віднесено до компетенції саме суду (якщо експертиза з такого питання буде проведена), не може бути покладено в основу судового рішення.

Слід також зазначити, що подача вказаного клопотання про призначення експертизи вже на стадії розгляду апеляційної скарги по суті також є підставою для залишення його без розгляду.

З огляду на вищевикладене, колегією суддів відмовляється у задоволенні клопотання позивача про призначення у даній справі судової експертизи.

Представник першого відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Позивач та другий відповідач правом на участь представників в даному судовому засіданні не скористалися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином; про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми в даному судовому засіданні від позивача та другого відповідача до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

Враховуючи належне повідомлення позивача та другого відповідача, а також те, що неявка їх представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Закритим акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (банк) та товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер" (позичальник) 27 січня 2006 року було укладено кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії №4-4.

З метою забезпечення зобов'язань, що випливають з кредитного договору, 27.01.2006 між закритим акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (іпотекодержатель) та товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер" (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н.А. та зареєстрований в реєстрі за №236.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 16.01.2014 у справі №5004/2042/11, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості ТОВ "ВКФ "Луцьккондитер" перед ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" за кредитним договором № 4-4 від 27.01.2006 стягнуто заборгованість в сумі 45.380.000,61 грн., звернуто стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки № 236 від 27.01.2006, укладеного між ПАТ "Промінвестбанк" та ТОВ ВКФ "Луцьккондитер", а саме: будівлі, що знаходяться за адресою: м. Луцьк, вул. Володимирська, 57-а, та належить на праві власності товариству з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест".

Між ПАТ "Промінвестбанк" та ТОВ "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" 04 листопада 2016 року було укладено договір відступлення права вимоги № 39/391, за умовами якого банк відступив право вимоги за кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 4-4 від 27.01.2006, укладеним між ПАТ "Промінвестбанк" та ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер", разом з додатковими договорами щодо змін і доповнень до основного договору, а саме: № 1 від 15.11.2006; № 4 від 24.12.2007; № 6 від 23.06.2008; № 8 від 18.02.2009; № 9 від 28.05.2009.

Цією ж датою між ПАТ "Промінвестбанк" та ТОВ "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" також був укладений договір відступлення права вимоги № 39/391-1 (відступлення прав вимоги за іпотечним договором).

ТОВ "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" здійснило розрахунок з ПАТ "Промінвестбанк" за відчуження останнім прав вимоги боргу за вказаним кредитним договором та всіма договорами, що забезпечували виконання такого договору, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 04.11.2016.

Також, 04 листопада 2016 року між ТОВ "Фінансова компанія "Арбо Фінанс", як первісним кредитором та ТОВ "Вестконд", як новим кредитором укладений договір відступлення права вимоги №24, за умовами якого ТОВ "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" відступило ТОВ "Вестконд" право вимоги за кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 4-4 від 27.01.2006 разом з додатковими договорами до нього.

Крім цього, 04.11.2016 між ТОВ "Фінансова компанія "Арбо Фінанс", як первісним іпотекодержателем та ТОВ "Вестконд", як новим іпотекодержателем укладений договір відступлення права вимоги № 24-3 від 04.11.2016 (за іпотечним договором), відповідно до якого первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю своє право вимоги за договором іпотеки від 27.01.2006.

Повідомленням від 10.11.2016 ТОВ "Вестконд" було інформовано позивача, що 04.11.2016 між ТОВ "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" та ТОВ "Вестконд" укладено договори про відступлення права вимоги за тими ж кредитним та іпотечним договорами, а саме: договір про відступлення права вимоги № 24 за кредитним договором від 27.01.2006, договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 24-3.

Вищевказані обставини були також встановлені рішенням Господарського суду Волинської області №903/991/16 від 31.01.2017, залишеним без змін постановою Рівненького апеляційного господарського суду від 28.03.2017, та рішенням Господарського суду міста Києва №910/13626/17 від 05.10.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017.

Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як роз'яснено п 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, рішення у справах №903/991/16 та №910/13626/17 не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі №910/7320/17, не можуть їм суперечити.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги від 04.11.2016 № 24 та № 24-3, зазначає, що вони фактично є договорами факторингу, та укладаючи їх ТОВ "Вестконд" надало ТОВ "Фінансова компанія "АРБО ФІНАНС" фінансові послуги, не маючи спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на її здійснення.

Колегія суддів вважає вказані доводи необґрунтованими, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14).

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Пунктом 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 роз'яснено, що якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Позивачем (як не стороною оскаржуваних правочинів) не доведено того, що в результаті укладення договорів про відступлення права вимоги від 04.11.2016 №24 та №24-3 обсяг майнових зобов'язань позивача (якому належить на праві власності майно, що було передано в іпотеку відповідно до договору іпотеки від 27.01.2006 №236) змінився.

При цьому, колегією суддів враховується, що оскаржувані договори стосуються передання права вимоги щодо боржника - ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер", а не позивача.

Також, слід зазначити, що заміна кредитора у зобов'язанні не змінює як обсягу прав та обов'язків боржника, так і позивача, як особи, якій на праві власності належить майно, що було передано в іпотеку відповідно до договору іпотеки від 27.01.2006 №236.

З огляду на наведене, позивачем не доведеного того, що його права або охоронювані законом інтереси були порушені укладенням між відповідачами оспорюваних договорів.

Стосовно доводів позивача про те, що оскаржувані договори відступлення права вимоги від 04.11.2016 № 24 та № 24-3 фактично є договорами факторингу, та укладаючи їх ТОВ "Вестконд" надало ТОВ "Фінансова компанія "АРБО ФІНАНС" фінансові послуги, не маючи спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на її здійснення, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Стаття 513 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Відповідно до ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу, наведеним у ст. 1077 Цивільного кодексу України, цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

У даному випадку, укладені між сторонами (відповідачами 1 та 2) договори відступлення права вимоги не є договорами факторингу, оскільки за зазначеними договорами жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між відповідачами 1 та 2 договорів відступлення права вимоги є отримання прибутку.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Згідно з п. 3.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (частина перша статті 91 ЦК України), а відтак вправі вчиняти будь-які не заборонені законом правочини. Здійснення певних видів підприємницької діяльності потребує відповідного ліцензування.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої ст. 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги).

Проте, суттєвою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин немає ні з боржником, ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст. 1084 Цивільного кодексу України.

Згідно приписів Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" випливає, що зазначений закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У зв'язку з цим відсутні правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без) норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Частиною 1 ст. 227 Цивільного кодексу України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Дослідивши умови оспорюваних позивачем правочинів суд першої інстанції вірно встановив, що за умовами укладеного між ТОВ "ФК "Арбо Фінанс" (первісний кредитор) та ТОВ "Вестконд" (новий кредитор) договору відступлення права вимоги № 24 від 04.11.2016 первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги за Кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 4-4 від 27.01.2006 з додатковими договорами до нього, а за умовами укладеного договору відступлення права вимоги за іпотечним договором № 24-3 від 04.11.2016 первісний кредитор відступив новому кредитору всі права за договором іпотеки від 27.01.2006 за реєстровим № 236.

За умовами договору відступлення права вимоги №24 від 04.11.2016 року визначено, що цей договір спрямований на врегулювання цивільних правовідносин, що виникають з приводу та у зв'язку з відступленням в порядку на та умовах, визначених цим договором та чинним законодавством, первісним кредитором новому кредитору прав вимоги, належного первісному кредитору, в межах яких новий кредитор стає кредитором за кредитним договором, укладеним між банком і боржником (п. 1.2), за цим договором до нового кредитора переходить право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника реального та належного виконання наступних обов'язків та всіх інших зобов'язань в повному обсязі за кредитним договором (п. 1.3), до нового кредитора переходять всі без винятку права та обов'язки первісного кредитора за кредитним договором в повному обсязі (п. 1.4), новий кредитор зобов'язаний перерахувати новому кредитору грошову суму за відступлення права вимоги (п. 2.1).

Пунктом 6.1 договору відступлення права вимоги №24 від 04.11.2016 сторони передбачили, що договір спрямований на врегулювання цивільних правовідносин, що виникають з приводу та у зв'язку з відступленням в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, первісним кредитором новому кредитору права вимоги, належного первісному кредитору в межах яких новий кредитор стає кредитором за кредитним договором. сторони цим погоджуються, відповідно до статті 656 Цивільного кодексу України, що до цього договору застосовуються положення Цивільного кодексу України, що регулюють операції купівлі-продажу майнових прав (права вимоги). Для уникнення сумніву, наслідком продажу вимог є їх відступлення від первісного кредитора новому кредитору згідно з положенням про відступлення прав вимоги, передбаченими ст.ст. 512-519 Цивільного кодексу України. Зокрема, але не обмежуючись цим, намір сторін полягає в тому, щоб відступлення вимог первісним кредитором новому кредитору за цим договором становило та тлумачилося як операція купівлі-продажу. Сторони підтверджують, що цей договір не оформлює (не передбачає) та/або не документує операцію факторингу, а також не оформлює (не передбачає) та/або не документує частину операції факторингу.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що сторони у договорі про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 24-3 від 04.11.2016 керуючись ст. ст. 512-519 Цивільного кодексу України узгодили, що ТОВ "ФК "Арбо Фінанс", як первісний іпотекодержатель, відступив ТОВ "Вестконд", як новому іпотекодержателю, відступив своє право вимоги за іпотечним договором від 27.01.2006 № 236, разом із договорами про внесення змін, яким забезпечено виконання боржником умов Кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 4-4 від 27.01.2006 зі змінами та доповненнями (п. 1.1), договір укладено у зв'язку з укладенням між новим іпотекодержателем та первісним іпотекодержателем договору відступлення права вимоги № 24 від 04.11.206 за основним договором; внаслідок укладення цього договору до нового іпотекодержателя переходять всі права первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, який забезпечує вимоги за основним договором (п. 1.2).

Отже, виходячи з положень та умов оспорюваних позивачем договорів, укладення оспорюваних правочинів регулюється ст.ст. 512-519 Цивільного кодексу України.

При цьому, оспорювані правочини не є предметом безпосередньої фінансової діяльності з фінансування під відступлення права грошової вимоги, обмеження щодо здійснення якої встановлені Законами України "Про банки і банківську діяльність", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а правовідносини сторін за ними не є відносинами у сфері факторингу.

Крім того, наведені правочини є лише підставою для виникнення правовідносин між його сторонами, суб'єктний склад на укладення якого не обмежений ані загальними нормами цивільного законодавства, ані спеціальними.

З огляду на те, що оскаржувані правочини за своєю правовою природою не є договорами факторингу, відповідно наявність у першого відповідача ліцензії необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу не вимагається, а тому доводи апелянта у наведеній частині відхиляються колегією суддів.

Крім цього, на виконання вказівок суду касаційної інстанції місцевим господарським судом було вірно встановлено наступне.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 16 січня 2014 року у справі №5004/2042/11 (залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 08 грудня 2015 року) вирішено в рахунок погашення заборгованості ТОВ Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер" перед ПАТ "Промінвестбанк" за кредитним договором № 4-4 від 27 січня 2006 року в загальній сумі 45 380 000 грн. 61 коп. звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до укладеного між сторонами Договору іпотеки № 236 від 27 січня 2006 року, знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Володимирська, 57-а та належить ТОВ "Поларт-Інвест", шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження".

На виконання вищевказаних рішень, судом було видано накази №5004/2042/11-1 від 03 лютого 2014 року та №5004/2042/11-3 від 06 січня 2016 року та відкрито виконавчі провадження.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 09 березня 2017 року у справі №5004/2042/11, що залишена без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.05.2017, суд замінив стягувача у виконавчих провадженнях за вказаними наказами з Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на правонаступника - товариство з обмеженою відповідальністю "Вестконд".

Тобто, до товариства з обмеженою відповідальністю "Вестконд" перейшло право на боргові зобов'язання, стягнуті за кредитним договором № 4-4 від 27 січня 2006 року в загальній сумі 45 380 000,61 грн. згідно з рішенням Господарського суду Волинської області від 16 січня 2014 року у справі №5004/2042/11.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції було неправомірно прийнято неналежний доказ, а саме лист Національного банку України № 20-0010/4264 від 23.01.2018, колегією суддів відхиляються за необґрунтованістю, оскільки прийняття чи неприйняття зазначеного документу у будь-якому випадку не може вплинути на результат розгляду спору.

Так, висновок в частині того, що оскаржувані правочини за своєю правовою природою не є договорами факторингу, а тому відповідно обмеження встановлені Законами України "Про банки і банківську діяльність", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" на них не розповсюджуються, судом першої інстанції було зроблено на підставі дослідження, зокрема, оскаржуваних договорів, а не вказаного листа НБУ, тому відповідно посилання місцевого господарського суду на позицію НБУ, викладену у зазначеному листі, підставою для задоволення вимог апеляційної скарги бути не можуть.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2018 у справі №910/7320/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 24.05.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко