ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2018р. Справа №914/67/18

місто Львів

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАРТМЕТ», м. Вишгород, Київська область

до відповідача-1: фізичної особи-підприємця Остапюка Назара Михайловича, м. Львів

та відповідача-2: фізичної особи-підприємця Колєсніка Олександра Анатолійовича, с. Олексине, Сумська область

про стягнення 991 086,05 грн.

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Зубко С.В.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: Туліка С.К., представник (довіреність б/н від 14.02.2017);

від відповідача-2: не з'явився

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАРТМЕТ», м. Вишгород, Київська область звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до фізичної особи-підприємця Остапюка Назара Михайловича, м. Львів та фізичної особи-підприємця Колєсніка Олександра Анатолійовича, с. Олексине, Сумська область про стягнення 991 086,05 грн.

Ухвалою від 10.01.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.02.2018 року.

Ухвалою суду 06.02.2018 підготовче засідання було відкладено на 27.02.2018.

Ухвалою суду від 27.02.2018 строк підготовчого провадження було продовжено на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 13.03.2018.

Ухвалою суду 13.03.2018 підготовче засідання було відкладено на 27.03.2018.

Ухвалою суду 27.03.2018 підготовче засідання було відкладено на 02.04.2018.

Ухвалою суду 02.04.2018 підготовче засідання було відкладено на 11.04.2018.

З огляду на те, що за результатами підготовчого провадження було вирішено усі необхідні завдання, сторонами зазначено, що ними подані усі докази, які доводять обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, суд ухвалою від 11.04.2018 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 24.04.2018.

Ухвалою від 24.04.2018 розгляд справи було відкладено на 07.05.2018.

В судовому засіданні 07.05.2018 було оголошено перерву до 14.05.2018.

Сторонам роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 42, 46 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 01.03.2017 між позивачем та ТзОВ ВКФ «РОМ ЛТД» було укладено договір №01/03-1, на виконання умов якого позивачем було отримано товар вартістю 991 086,05 грн. Також між позивачем та відповідачем-1 було укладено усний договір про надання послуг транспортного експедирування. На виконання вказаного усного договору між відповідачем-1 та відповідачем-2 17.05.2017 було укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг №17/05. За цим договором мали бути надані послуги з перевезення вантажу з м.Львова (завантаження 18.05.2017 на складі ТзОВ ВКБ «РОМ ЛТД») до м.Вишгород (розвантаження 19.05.2017). Водієм відповідача-2 було отримано товар загальною вартістю 991 086,05 грн. до перевезення, однак, позивачу в обумовлений строк не доставлено у зв'язку із його втратою (викраденням), що підтверджується матеріалами кримінального провадження №0000531 від 29.05.2017. Відповідачам були надіслані претензії про відшкодування завданих втратою вантажу збитків, які залишені ними без задоволення. Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно збитки, завдані втратою вантажу, у розмірі 991 086,05 грн.

В судових засіданнях представник відповідача-1 проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у поданому через канцелярію суду відзиві. В своїх запереченнях зазначив, що відповідно до чинного законодавства договір транспортного експедирування укладається обов'язково у письмовій формі. Таким чином, як зазначив відповідач-1, твердження позивача про укладення усного договору не відповідають дійсності. Також представник відповідача-1 зазначив, що твердження позивача про те, що відповідач-2 відповідно до видаткової накладної №2118 від 18.05.2017 отримав товар до перевезення, є помилковим, оскільки вказаною накладною підтверджується факт отримання товару директором позивача. Відповідачем-1 також було повернуто претензію позивача з обґрунтуванням підстав такого повернення. Таким чином, позовні вимоги є безпідставними та до задоволення не підлягають.

В судовому засіданні представник відповідача-2 проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у поданому через канцелярію суду відзиві. В своїх запереченнях зазначив, що для договору транспортного експедирування встановлена обов'язкова письмова форма, а тому такий правочин не може укладатися в усній формі. Крім того, у відповідача-2 не виникло жодних зобов'язань за договором про надання транспортно-експедиційних послуг №17/05 від 17.05.2017 з огляду на те, що вказаний договір не відповідає вимогам, встановленим законом до письмової форми договорів. З тексту договору не вбачається, що він укладений на користь третьої особи, а також відсутні докази того, що вказаний договір виконувався сторонами, що його уклали. Також зазначив, що позивачем не долучено доказів на підтвердження того, що відповідачу-2, як перевізнику, передавався товар для перевезення вартістю 991 086,05 грн. Зокрема, позивачем не представлено доказів того, що водій відповідача-2 поставив свій підпис про отримання товару у товарно-транспортній накладній. Крім того, відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідач-2 отримував плату за вищевказаним договором. З урахуванням того, що між позивачем та відповідачем-2 відсутні будь-які договірні зобов'язання, у позивача відсутні підстави для стягнення з відповідача-2 збитків.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

01.03.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗАРТМЕТ» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю ВКФ «РОМ ЛТД» (продавець) було укладено договір №01/03-1.

За цим договором продавець поставляє покупцю (позивачу) метал за умовами поставки склад продавця (EXW) в строки, кількості і по цінах, які вказані у рахунках, які є невід'ємною частиною даного договору.

На виконання умов вказаного договору Товариством з обмеженою відповідальністю ВКФ «РОМ ЛТД» було передано позивачу товар загальною вартістю 991 086,05 грн., що підтверджується підписаною уповноваженим представником позивача видатковою накладною №2118 від 18.05.2017.

Між фізичною особою-підприємцем Остапюком Назаром Михайловичем (експедиція) та фізичною особою-підприємцем Колєсніком Олександром Анатолійовичем (перевізник) 17.05.2017 було укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг №17/05.

За цим договором перевізник (відповідач-2) надає експедиції (відповідачу-1) транспортні послуги за маршрутом м. Львів (час подачі транспортного засобу - 18.05.2017, пункт завантаження - м. Львів, вул. Широка, 1, ТзОВ ВКФ «РОМ ЛТД») - м. Вишгород (час розвантаження - 19.05.2017, пункт розвантаження - Київська область, м. Вишгород, вул. Ватутіна, 69).

В подальшому, як зазначив позивач, водій відповідача-2 отримав у м. Львові товар загальною вартістю 991 086,05 грн. до перевезення, однак, позивачу в обумовлений строк та пункт розвантаження вказаний вантаж не було доставлено у зв'язку із його втратою (викраденням). Факт втрати вантажу підтверджується матеріалами кримінального провадження №0000531.

У зв'язку із втратою вантажу, позивач надіслав відповідачам претензії про відшкодування завданих втратою вантажу збитків, які залишені ними без задоволення.

З огляду на факт втрати вантажу вартістю 991 086,05 грн., позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідачів солідарно збитків у розмірі 991 086,05 грн., завданих втратою вантажу.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу (ч. 1 ст. 929 ЦК України, ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність»).

Як зазначив позивач, з метою перевезення вантажу з м. Львова до м. Вишгород між позивачем та відповідачем-1 було укладено усний договір транспортного експедирування. На думку позивача, факт укладення такого договору підтверджується підписаним між відповідачами договором про надання транспортно-експедиційних послуг №17/05 від 17.05.2017, оформленням товарно-транспортної накладної №Р2118 від 18.05.2017 на перевезення вантажу. Наведене також підтверджується матеріалами кримінального провадження №0000531.

У відзиві на позовну заяву відповідач-1 заперечив щодо факту укладення усного договору транспортного експедирування між ним та позивачем.

Згідно ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків (ч. 2 ст. 218 ЦК України).

Відповідно до абз. 3 ст. 14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Згідно ч. 1 ст. 932 ЦК України експедитор має право залучити до виконання своїх обов'язків інших осіб.

Як вбачається із тексту договору про надання транспортно-експедиційних послуг №17/05 від 17.05.2017, він укладений між відповідачами на перевезення вантажу за маршрутом м. Львів - м. Вишгород.

У вказаному договорі відсутнє будь-яке посилання на факт існування між позивачем та відповідачем усних домовленостей щодо організації перевезення вантажу, який належить позивачу, зокрема, у даному договорі відсутні будь-які посилання на підтвердження того, що відповідач-1, укладаючи такий договір, діяв від імені та в інтересах позивача, всі умови договору узгоджувалися відповідачами щодо перевезення саме вантажу вартістю 991 086,05 грн., отриманого позивачем згідно видаткової накладної №2118 від 18.05.2017.

З долученої до матеріалів справи товарно-транспортної накладної №Р2118 від 18.05.2017 вбачається, що відповідач-2 як перевізник, мав здійснити перевезення вантажу вантажоодержувачу - ТзОВ «ЗАРТМЕТ», відвантаженого вантажовідправником - ТзОВ ВКФ «РОМ ЛТД».

У вказаній накладній відсутнє будь-яке посилання на те, що таке перевезення здійснюється на виконання умов договору про надання транспортно-експедиційних послуг №17/05 від 17.05.2017. Відсутнє у вказаній накладній і будь-яке посилання на факт існування між позивачем та відповідачем-1 домовленостей експедиторського характеру.

Слід також зазначити, що у даній накладній вантажовідправником зазначено ТзОВ ВКФ «РОМ ЛТД», в той час як, з огляду на підписання позивачем видаткової накладної №2118 від 18.05.2017 та відповідно до умов договору №01/03-1 від 01.03.2017, на момент складення товарно-транспортної накладної №Р2118 від 18.05.2017 власником вантажу був позивач. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ТзОВ ВКФ «РОМ ЛТД» було уповноважене позивачем на вчинення дій щодо оформлення перевезення даного вантажу. Таким чином, вантажовідправником у товарно-транспортній накладній мало бути зазначено ТзОВ «ЗАРТМЕТ».

Таким чином, договір про надання транспортно-експедиційних послуг №17/05 від 17.05.2017, товарно-транспортна накладна №Р2118 від 18.05.2017 не підтверджують факт укладення усного договору транспортного експедирування між позивачем та відповідачем-1.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ч. 1 ст. 909 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 909 ЦК України договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 909 ЦК України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно ч. 1 ст. 919 ЦК України перевізник зобов'язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 919 ЦК України вантаж, не виданий одержувачеві на його вимогу протягом тридцяти днів після спливу строку його доставки, якщо більш тривалий строк не встановлений договором, транспортними кодексами (статутами), вважається втраченим.

Згідно ч. 1 ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Відповідно до ч. 2 ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Згідно частини 2 ст. 932 ЦК України у разі залучення експедитором до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Статтею 14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» передбачено, що експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання.

Відповідно до ч. 1 п. 8 ст. 16 ЦК України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до пункту 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 623 ЦК України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 226 ГК України, учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб'єктам, - зобов'язаний відшкодувати на вимогу цих суб'єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі. Сторона, яка порушила своє зобов'язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів запобігання збитків та вимагати відповідного зменшення розміру збитків.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

Відсутність хоча б одного із вищеперелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована, як правопорушення.

Позивач зазначає, що втрата вантажу у розмірі 991 086,05 грн. відповідачем-2 підтверджується матеріалами кримінального провадження №0000531.

Щодо доводів позивача про встановлення певних фактів та обставин в межах кримінального провадження №0000531, то з урахуванням вимог ст. 75 ГПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, матеріали кримінального провадження №0000531 за відсутності вироку, який набрав законної сили, не звільняють позивача від доведення обставин, на які він посилається. Такі матеріали розглядаються судом як письмові докази з огляду на їх належність та допустимість.

Згідно п. 11.1. Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (надалі Правила), основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб'єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім'я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Відповідно до п. 11.5. Правил після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри.

Як вбачається із товарно-транспортної накладної №Р2118 від 18.05.2017 підпис водія відповідача в графі про отримання вантажу відсутній.

З огляду на викладене, у матеріалах справи відсутній належний та допустимий доказ, який підтверджує факт передачі до перевезення відповідачу-2 вантажу вартістю 991 086,05 грн., що належав позивачу.

Відповідно до п. 158 Статуту автомобільного транспорту обставини, що можуть служити підставою для матеріальної відповідальності автотранспортних підприємств або організацій, вантажовідправників, вантажоодержувачів при автомобільних перевезеннях, стверджуються записами в товарно-транспортних документах, а в разі розбіжності між автотранспортним підприємством або організацією і вантажовідправником (вантажоодержувачем) - актами встановленої форми.

Обставини, які можуть служити основою для матеріальної відповідальності автотранспортних підприємств і організацій та пасажирів при автомобільних перевезеннях, засвідчуються актами встановленої форми.

Перелік обставин, що підлягають засвідченню записами в товарно-транспортних документах, форми актів і порядок їх складання встановлюються Правилами.

За приписами статті 158 Статуту автомобільного транспорту лише зазначені документи можуть підтверджувати обставини, які є підставою для застосування матеріально-правової відповідальності в разі втрати вантажу.

В той же час, в матеріалах справи є копія товарно-транспортної накладної, на якій відсутній запис про втрату вантажу, акт встановленої форми про втрату вантажу не складався, тобто, відсутні документи, які є підставою для застосування матеріально-правової відповідальності в разі втрати вантажу.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні допустимі докази на підтвердження факту та обставин втрати відповідачем вантажу вартістю 991 086,05 грн., що належав позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити.

Оскільки спір виник з вини позивача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на позивача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 16, 22 ЦК України, ст.ст.1, 20 ГК України та ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 14.05.2018 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 24.05.2018.

Суддя Мазовіта А.Б.