КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2018 р. Справа№ 910/19160/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Найченко А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «НІОН ІНВЕСТ ГРУП»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 30.11.2017 (повний текст складено 05.12.2017)

у справі № 910/19160/17 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НІОН ІНВЕСТ ГРУП»

до 1) Публічного акціонерного товариства Комерційний банк

«Приватбанк»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Рінікс»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 Національний банк України

про зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «НІОН ІНВЕСТ ГРУП» (далі - ТОВ «НІОН ІНВЕСТ ГРУП», позивач) звернулось до Господарського суду звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», відповідача-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Рінікс» (далі - ТОВ «Рінікс», відповідача-2) про:

- визнання права ТОВ «НІОН ІНВЕСТ ГРУП» вимагати від ТОВ «Рінікс» сплати суми боргу за кредитними договорами від 02.08.2013 № 4Р13468И в розмірі 37 692 360, 59 грн., від 02.08.2013 № 4Р13470И в розмірі 20 852 766, 92 грн., від 19.02.2014 року № 4Р14171И в розмірі 5 807 591, 67 грн., що були сплачені ТОВ «НІОН ІНВЕСТ ГРУП» ПАТ КБ «Приватбанк» за ТОВ «Рінікс»;

- визнання відсутнім у ПАТ КБ «Приватбанк» права вимагати від ТОВ «Рінікс» сплати суми боргу за кредитними договорами від 02.08.2013 № 4Р13468И в розмірі 37 692 360, 59 грн., від 02.08.2013 № 4Р13470И в розмірі 20 852 766, 92 грн., від 19.02.2014 року № 4Р14171И в розмірі 5 807 591, 67 грн., що були сплачені ТОВ «НІОН ІНВЕСТ ГРУП» ПАТ КБ «Приватбанк» за ТОВ «Рінікс».

В обґрунтування своїх вимог зазначило, що позивач, як поручитель боржника - ТОВ «Рінікс», виконав зобов'язання останнього за кредитними договорами від 02.08.2013 № 4Р13468И, від 02.08.2013 № 4Р13470И, від 19.02.2014 року № 4Р14171И на загальну суму 64 352 719,18 грн., тому, на його думку, набув права вимоги виконання від боржника - ТОВ «Рінікс» грошових зобов'язань. Оскільки відповідач-1 відмовляється надати позивачу документи на підтвердження обов'язку ТОВ «Рінікс», а останнє не виконує вимоги ТОВ «НІОН ІНВЕСТ ГРУП» про сплату заборгованості по кредитам та відсоткам за користування кредитами, позивач вважав такі дії відповідачів 1 та 2 невизнанням його права вимоги сплати згаданих коштів, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2017 залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 - Національний банк України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2017 у справі № 910/19160/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ТОВ «НІОН ІНВЕСТ ГРУП» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, невручення відповідачем-1 позивачеві документів, які підтверджують обов'язок відповідача-2, а також невиконання відповідачем-2 вимоги про сплату заборгованості свідчить про невизнання відповідачами 1 та 2 факту оплати позивачем заборгованості за кредитними договорами та переходу до нього права вимоги за ними. На переконання апелянта, судом залишено поза увагою, що наявність документів, які підтверджують зобов'язання боржника, так само як наявність договорів, що забезпечували виконання кредитних договорів є необхідною умовою для можливості вчинити дії щодо звернення стягнення на майно боржника, при цьому дії (бездіяльність) відповідачів позбавляють позивача такої можливості. Крім цього, апелянт вказував на помилковість висновків суду про те, що визнання права позивача є вимогою про встановлення юридичного факту, адже в даному випадку предметом позову є визнання права вимоги позивача до відповдіача-2 щодо сплати грошових коштів та відсутність такого права у відповідача-1 тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 15.05.2018 з'явились представники позивача та відповдіача-1, представники відповідача-2 та третьої особи не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цих представників за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав.

Розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 17.11.2016 між ТОВ «НІОН ІНВЕСТ ГРУП» (позивачем, поручителем за договором) та ПАТ КБ «Приватбанк» (відповідачем-1, кредитором за договором) укладено договір поруки № 4Р13468И/П (далі - Договір поруки), за умовами п. 1 якого предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «Рінікс» (боржником) своїх зобов'язань за:

кредитним договором №4Р13468И від 02.08.2013 (далі - кредитний договір-1), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-1;

кредитним договором № 4Р13470И від 02.08.2013 2014 (далі - кредитний договір-2), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-2;

кредитним договором № 4Р1417И від 19.02.2014 (далі - кредитний договір-4), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-4.

Відповідно до п. 4 Договору поруки у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники в сумі заборгованості за кредитом та відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

За умовами п. 5 Договору поруки у випадку невиконання боржником обов'язку на підставі п.1, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання.

Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 Договору поруки (п. 6).

Цей договір на підставі п. 11 набуває чинності з дати укладення, підписання та скріплення печатками сторін і діє три роки від дати його укладання.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За договором поруки (ст. 553 ЦК України) поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку й відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Положеннями ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За умовами п. 8 Договору поруки до поручителя, який виконав обов'язки боржника за кредитним договором переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором в частині виконаного зобов'язання.

Згідно долучених до матеріалів справи платіжних доручень № 33 від 18.11.216 на суму 37 692 360, 59 грн., № 34 від 18.11.2016 на суму 20 852 766, 92 грн. та № 35 від 18.11.2016 на суму 5 807 591, 67 грн. позивачем перераховано відповідачу-1 кошти в загальному розмірі 64 352 719,18 грн. з призначенням платежу: виконання обов'язків по кредитним договорам № 4Р13468И від 02.08.2013, № 4Р13470И від 02.08.2013, № 4Р14171И від 19.02.2014 згідно договору поруки № 4Р13468И/П від 17.11.2016.

За приписами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі

Відповідно до ст. 469 ЦК України особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Відповідачем-1 не спростовано факту отримання коштів від позивача на загальну суму 64 352 719,18 грн. та не подано доказів повернення цих коштів можливо як помилково перерахованих в зв'язку з відсутністю укладеного з ним Договору поруки.

Таким чином, до позивача, який виконав зобов'язання відповідача-2, забезпечені порукою, перейшли усі права кредитора в цих зобов'язаннях, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Як встановлено матеріалами справи, 15.12.2016 позивачем надіслано відповідачу-2 проект угоди № 21/11-4 від 21.11.2016, згідно якої позивач виступає новим кредитором за кредитними договорами № 4Р13468И від 02.08.2013, № 4Р13470И від 02.08.2013, № 4Р14171И від 19.02.2014.

Згаданий проект угоди № 21/11-4 відповідачем-2 отримано 20.12.2016, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, проте ним цієї угоди не підписано та жодної письмової відповіді позивачу не надіслано.

В подальшому, 19.04.2017 позивачем направлено відповідачу-2 вимогу № 6 від 19.04.2017 про погашення заборгованості за вищезгаданими кредитними договорами на загальну суму 64 352 719,18 грн. в повному обсязі в строк до 30.04.2017, яка 11.05.2017 отримана відповідачем-2, однак залишена без відповіді та задоволення.

Спір у даній справі виник внаслідок виконання позивачем як поручителем обов'язку боржника за вищезгаданими кредитними договорами, зокрема, погашення ним боргу в загальному розмірі 64 352 719,18 грн., відтак отримання на підставі ст.ст. 512, 514 ЦК України статусу нового кредитора за кредитними договорами, проте відповідачі 1 та 2 не визнали факту погашення заборгованості та факту переходу до позивача прав кредитора. Наведене й зумовило, на думку апелянта, його звернення до суду з даним позовом.

За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою з'ясуванню підлягають характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстава позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Таким чином, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону, тому будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно. Таким чином, перехід прав до поручителя, який виконав зобов'язання презюмується і звернення особи до суду з позовом про визнання права вимоги, так само як і про визнання відсутнім у іншої особи такого права не потребують встановлення судом, проте такі вимоги можуть розглядатися судом за наявності відповідного спору.

За приписами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право згідно ст. 1 ГПК України (в чинній на момент звернення позивача до суду редакції) звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Саме на позивача покладено обов'язок обґрунтування своїх вимог поданими до суду доказами, отже довести, що права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач повинен вказати в позовній заяві предмет та підстави позову, тобто самостійно визначити, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач у даній справі, не підтверджують наявності у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідачів 1 та 2.

Зокрема, доводи позивача про невизнання відповідачем-1 факту оплати ним заборгованості за кредитними договорами та переходу до нього права вимоги за ними з огляду на невручення йому документів на підтвердження обов'язку відповідача-2 належними та допустимими доказами не підтверджено. Крім цього, позивачем не надано жодних пояснень, якими саме діями чи бездіяльністю вдповілача-2 порушено його права та інтереси.

Незадоволення відповідачем-2 письмової вимоги позивача про сплату заборгованості також не може свідчити про невизнання ним права позивача як нового кредитора. Сам по собі факт невиконання боржником вимоги кредитора по сплаті заборгованості не є беззаперечним доказом невизнання або оспорювання боржником існування у кредитора відповідного права вимоги, оскільки таке невиконання може бути зумовлено не лише наявністю заперечень проти факту існуючої заборгованості, а й зокрема, відсутністю у боржника грошових коштів, наявністю форс-мажорних обставин тощо. Відповідно доводи позивача (апелянта) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта (позивача) з приводу порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 240, 269-270, 273, 275, 281-284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НІОН ІНВЕСТ ГРУП» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2017 у справі № 910/19160/17 - без змін.

Матеріали справи № 910/19160/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.05.2018

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко