ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/2695/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді В.В.Лашина
суддів: О.Ю. Аленіна
Л.В.Лавриненко

При секретарі А.В. Безпалюку

За участю представників сторін:
Від Одеського обласного військового комісаріату - Крилов М.В..
Від Міністерства оборони України - Дідух С.П.
Представник Державного підприємства "Ізмаїльский морський торговельний порт" в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1
на рішення Господарського суду Одеської області
від 26.02.2018р.
у справі № 916/2695/17
за позовом Державного підприємства „Ізмаїльський морський торговельний порт
до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Міністерство оборони України
про стягнення 3 371, 51 грн.

суддя суду першої інстанції: Петров В.С.
час та місце прийняття судового рішення: 26.02.2018 р., м. Одеса, господарський суд Одеської області
повний текст рішення складено 12.03.2018 р.

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2017 року державне підприємство «Ізмаїльський морський торговельний порт» (у наступному за текстом ДП ІзмМТП) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Ізмаїльського об`єднаного міського військового комісаріату про стягнення 3371,51 грн. заборгованості з відшкодування витрат на виплату середньої заробітної плати військовозобов`язаним, призваним на збори.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 04.12.2017 р. до участі у справі залучено іншого відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі Одеський облкомісаріат), а також в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство оборони України.
Рішенням господарського суду Одеської області від 26 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено частково. З Одеського облкомісаріату на користь позивача було стягнуто витрати на виплату середнього заробітку в сумі 3269,53 грн., а також витрати по оплаті судового збору у розмірі 1551,60 грн. В решті позову відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що обов`язок щодо відшкодування витрат позивача на виплату середньої заробітної плати працівникам позивача, призваним на військові збори, покладено чинним законодавством на відповідача, який є органом військового управління. При цьому судом першої інстанції відхилені доводи Одеського облкомісаріату про те, що працівники позивача, які були призвані на військові збори, не проходили навчальні збори та відповідно позивач не має підстав для отримання компенсаційних сум, оскільки у даному випадку законодавство пов`язує факт відшкодування витрат підприємству на виплату середньої заробітної плати працівникам, які саме призвані на збори, та не ставить цей факт в залежність від проходження цими особами або непроходження навчальних зборів.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, судом першої інстанції було зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він або взагалі не приступив до виконання зобов`язання, або якщо він не виконав зобов`язання в межах встановленого в договорі чи законі строку. Однак в законі не встановлено строку відшкодування відповідачем спірних витрат. При цьому докази отримання саме Одеським облкомісаріатом вимоги про відшкодування вказаних витрат та рахунку на оплату в матеріалах справи відсутні.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Одеський облкомісаріат в апеляційній скарзі просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, на неповне з`ясування господарським судом обставин, що мають значення для справи.
Зокрема Одеський облкомісаріат зазначає, що даний спір не підлягає вирішенню у господарських судах та повинен був розглядатися саме за правилами адміністративного судочинства, враховуючи наявність спору із суб`єктом владних повноважень. Також скаржник акцентує на тому, що позовні вимоги пред`явлені не до Одеського облкомісаріату й позивачем уточнень позову не здійснювалось, а тому позовну заяву слід було повернути ДП ІзмМТП.
Також Одеський облкомісаріат вказує, що стосовно солдат запасу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідного наказу командира військової частини ПП НОМЕР_1 про початок зборів відносно вказаних військовозобов`язаних не видавався, вказані особи до списків особового складу військової частини не зараховувались, а тому не можуть вважатися такими, що проходили навчальні збори.
Скаржник наголошує на невідповідності відомостей на виплату середньої заробітної плати, нарахованої військовозобов`язаним, призваним на збори, які надавалися позивачем разом із рахунком, формі, яка встановлена Інструкцією про умови виплати грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 12.03.2007 р. № 80, що позбавляє законних підстав для здійснення відшкодування.
Крім цього, Одеський облкомісаріат зазначає, що позивачем не надано доказів, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є змінними працівниками та не доведено, що ці особи працювали 24.09.2016 р. і 25.09.2016 р., які є вихідними днями.
В відзиві на апеляційну скаргу ДП „Ізмаїльський морський торговельний порт просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без змін вважаючи його обгрунтованим та прийнятим у відповідності норм матеріальтного та процесуального права.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши наявні матеріали та перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані в тому числі, прибувати за викликом районного (міського) військового комісаріату для призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних.
Відповідно до ч. 10 ст. 11 названого Закону під час навчальних зборів (стажування), передбачених програмами підготовки офіцерів запасу, на громадян України, які проходять таку підготовку, поширюються права та обов`язки, встановлені актами законодавства для військовозобов`язаних, призваних на збори.
Згідно з ч. 9 ст. 29 цього Закону військовозобов`язані, яким надійшла повістка районного (міського) військового комісаріату (органу Служби безпеки України) на прибуття для призову на збори, зобов`язані прибути в пункт і в строк, зазначені у повістці. Керівники підприємств, установ, організацій та навчальних закладів незалежно від підпорядкування та форми власності на вимогу військових комісаріатів забезпечують своєчасне прибуття військовозобов`язаних до визначених пунктів збору.
Частинами 1, 2 ст. 119 Кодексу Законів про працю України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За призваними на збори військовозобов`язаними на весь період зборів та резервістами на весь час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві, включаючи час проїзду до місця їх проведення і назад, зберігаються місце роботи, а також займана посада та середня заробітна плата на підприємстві, в установі організації незалежно від підпорядкування і форм власності. Виплата середньої заробітної плати військовозобов`язаним за весь період зборів та резервістам за час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 11 ст. 29 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок і розміри грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам» від 23.11.2006 р. № 1644 роз`яснено, що виплата середнього заробітку військовозобов`язаним, у тому числі резервістам, призваним на збори, проводиться підприємствами, установами та організаціями, в яких працюють призвані на збори громадяни, з наступним відшкодуванням цих витрат на рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання Міністерства оборони та інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями.
У відповідності до п.п. 7,8 Інструкції про умови виплати грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 12.03.2007 р. № 80, за військовозобов`язаними, призваними на збори, зберігається на весь період зборів, включаючи час проїзду до місця їх проведення і назад, місце роботи, займана посада та середній заробіток як на основній, так і на сумісних роботах. Особам, призваним на збори, виплачується заробітна плата за відпрацьований час до дня припинення роботи у зв`язку з від`їздом на збори, а також середня заробітна плата за перші півмісяця зборів. За решту часу перебування на зборах виплата заробітної плати провадиться у звичайні строки, установлені на підприємстві, в установі чи організації, де працює військовозобов`язаний.
Виплата середнього заробітку військовозобов`язаним, призваним на збори, провадиться підприємствами, установами та організаціями, де працюють (працювали) призвані на збори, з подальшим відшкодуванням цих витрат військовими комісаріатами (п. 11 Інструкції від 12.03.2007 р. № 80).
Згідно із п. 12 зазначеної Інструкції підприємства, установи та організації для покриття витрат на виплату середньої заробітної плати військовозобов`язаним, призваним на збори, подають до районного військового комісаріату, у якому перебувають на обліку військовозобов`язані, рахунки, котрі акцептуються і передаються до обласного військового комісаріату для оплати. Відшкодуванню підлягають всі витрати, пов`язані з виплатою середнього заробітку (у тому числі і єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування). До рахунків додаються відомості на виплату середньої заробітної плати, нарахованої військовозобов`язаним, призваним на збори, згідно з цією Інструкцією за відповідною формою.
Відповідно до п. 13 Інструкції від 12.03.2007 р. № 80 середній заробіток військовозобов`язаних, призваних на збори, розраховується підприємствами, установами та організаціями, де працюють (працювали) призвані на збори, відповідно до чинних нормативно-правових актів.
Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням ТВО військового комісара Одеського облкомісаріату від 21.09.2016 р. військовим комісарам Одеської області наказано прибути 24.09.2016 р. з командами резервістів оперативного резерву першої черги до збірного пункту для подальшого прибуття з командою до військової частини НОМЕР_1 .
ДП ІзмМТП було отримано від ІНФОРМАЦІЯ_3 повістки про виклик на навчальні збори працівників позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Наказами ДП ІзмМТП від 22.09.2016 р. № 356-ос та № 357-ос працівників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 увільнено від виконання посадових обов`язків для виконання державних та громадських обов`язків із збереженням середньої заробітної плати, займаної посади та місця роботи.
Пунктом 1.1 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.09.2016 р. за № 215 до військової частини польова пошта НОМЕР_1 було направлено для проходження навчальних зборів резервістів оперативного резерву першої черги, в тому числі солдата запасу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які були зараховані до оперативного резерву першої черги наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 22.09.2016 р. за № 213.
23 вересня 2016 року було складено список військовозобов`язаних, які зараховані до ОР-1 Ізмаїльського об`єднаного міського військового комісаріату та направлені на навчальні збори до військової частини ПП НОМЕР_1 , до даного списку було включено чотирьох осіб, у тому числі солдат запасу ОСОБА_2 і ОСОБА_1
24 вересня 2016 року на полігон «Широкий Лан» (с. Ульянівка Миколаївської області) з ІНФОРМАЦІЯ_3 були доставлені 4 військовозобов`язаних запасу, у тому числі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , для участі у навчальних зборах.
Проте із вказаного списку було обрано лише одну особу, а солдат запасу ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не було прийнято до участі у зборах й 26 вересня 2016 року вказані особи повернулися до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою отримання довідок про законність їх відсутності на роботі.
На підтвердження перебування на навчальних зборах ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . Ізмаїльським об`єднаним міським військовим комісаріатом були видані довідки від 29.09.2016 р. № 4/3245, № 4/3246 та довідки від 26.09.2016 р. № 4/3177, № 4/3176.
Згідно із відомістю на виплату середньої заробітної плати, нарахованої військовозобов`язаним, призваним на збори а.с. 26/, період перебування ОСОБА_2 і ОСОБА_1 становить з 24.09.2016 р. по 26.09.2016 р.; загальна сума нарахування з урахуванням Єдиного соціального внеску становить 3269,63 грн.
Однак рахунок ДП ІзмМТП на вказану суму, надісланий на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із згаданими відомостями, був залишений без оплати.
Враховуючи наведені вище вимоги норм права, що вказують на законодавчо встановлене зобов`язання відповідача у відповідних випадках здійснювати відшкодування середнього заробітку підприємствам, працівники яких призвані на збори, те, що позивачем надані необхідні документи стосовно виплати військовозобов`язаним працівникам середньої заробітної плати за період знаходження на навчальних зборах, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що реалізація позивачем права на відшкодування базується на приписах чинного законодавства.
Посилання Одеського облкомісаріату на те, що даний спір не підлягає вирішенню у господарських судах та повинен був розглядатися саме за правилами адміністративного судочинства, судова колегія вважає помилковими.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України, у редакції, чинній на час звернення позивача з позовом та прийняття позовної заяви до розгляду господарським судом) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Спором адміністративної юрисдикції в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Пункт 1 частини другої статті 17 КАС України визначає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
За положеннями статей 1, 4-1 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017 р.) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, а отже, розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер. Тобто критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин.
У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і відповідний спір - господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 Господарського кодексу України.
Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Зважаючи на те, що між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування позивачу витрат, понесених на виплату середньої заробітної плати працівникам позивача як військовозобов`язаним, призваним на збори; предметом позову є задоволення приватного інтересу - стягнення з відповідача суми заборгованості з виплати компенсації витрат підприємства, передбаченої законодавством України, які не мають ознак публічного характеру, тому спір за своєю природою не є публічно-правовим та підвідомчий саме господарському суду.
Також безпідставним вважає колегія суддів й твердження скаржника про порушення норм процесуального права стосовно пред`явлення позовних вимог не до Одеського облкомісаріату та відсутності уточнень позивача позовних вимог.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2006 р. № 1644 затверджено Порядок і розміри грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам.
Пунктом 2 цього Порядку передбачено, що виплата середнього заробітку військовозобов`язаним, у тому числі резервістам, призваним на збори, проводиться підприємствами, установами та організаціями, в яких працюють призвані на збори громадяни, з наступним відшкодуванням цих витрат за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання Міністерства оборони та інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями.
У відповідності до п. 1 Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 червня 2013 р. № 389, військові комісаріати є місцевими органами військового управління.
Згідно із п. 3 згаданого Положення районні, об`єднані районні, міські, об`єднані міські, військові комісаріати підпорядковуються відповідному обласному військовому комісаріату, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.
Обласні військові комісаріати є юридичними особами, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Інші військові комісаріати є відокремленими підрозділами відповідних обласних військових комісаріатів (п. 7 Положення про військові комісаріати).
Отже, вирішення питання щодо відшкодування витрат позивачу на виплату середнього заробітку його працівникам, які були призвані на збори, відноситься безпосередньо до компетенції Одеського облкомісаріату.
Судом першої інстанції на виконання приписів статті 24 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017 р.) та враховуючи клопотання ДП ІзмМТП, ухвалою господарського суду Одеської області від 04.12.2017 р. до участі у справі залучено Одеський облкомісаріат.
Ці обставини спростовують доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Не може погодитися судова колегія й з посиланнями Одеського облкомісаріату на те, що оскільки солдати запасу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до списків особового складу військової частини не зараховувались, а тому не можуть вважатися такими, що проходили навчальні збори.
Враховуючи приписи ч. 11 ст. 29 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», п. 7 Інструкції від 12.03.2007 р. № 80, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що законодавство не пов`язує факт відшкодування витрат підприємству на виплату середньої заробітної плати із працівниками, які саме призвані на збори, та не ставить цей факт в залежність від проходження цими особами або не проходження навчальних зборів.
Наявність виклику ОСОБА_2 та ОСОБА_1 для участі в навчальних зборах, їх направлення до військової частини польова пошта НОМЕР_1 для проходження навчальних зборів, включення працівників порту до списку військовозобов`язаних, які зараховані до ОР-1 Ізмаїльського об`єднаного міського військового комісаріату, прибуття ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на полігон «Широкий Лан», а також безпосереднє підтвердження перебування на навчальних зборах ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . Ізмаїльським об`єднаним міським військовим комісаріатом спростовують доводи скаржника щодо неправомірності здійснення відшкодування внаслідок не проходження зборів.
Такими, що спростовуються матеріалами справи, є і доводи скаржника про не підтвердження позивачем нарахування працівникам порту ОСОБА_2 і ОСОБА_1 середньої заробітної плати 24.09.2016 р. і 25.09.2016 р.
Згідно з наказами ДП ІзмМТП від 22.09.2016 р. № 357-ос, № 356-ос /а.с. 27, 30/, від 27.09.2016 р. № 363-ос /а.с. 29, 32/ ОСОБА_2 і ОСОБА_1 механізаторами (докерами-механізаторами) комплексної бригади на навантажувально-розвантажувальних роботах 4 класу з відрядною оплатою праці по годинній тарифній ставці.
Відповідно до наказу ДП ІзмМТП від 28.12.2015 р. № 1048 змінні працівники виробничо-перевантажувального комплексу здійснюють роботу не мають вихідних (субота, неділя) та здійснюють роботу за графіками.
Згідно з п. 12 Інструкції від 12.03.2007 р. № 80 підприємства, установи та організації для покриття витрат на виплату середньої заробітної плати військовозобов`язаним, призваним на збори, подають до районного військового комісаріату, у якому перебувають на обліку військовозобов`язані, рахунки, котрі акцептуються і передаються до обласного військового комісаріату для оплати. Відшкодуванню підлягають всі витрати, пов`язані з виплатою середнього заробітку (у тому числі і єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування). До рахунків додаються відомості на виплату середньої заробітної плати, нарахованої військовозобов`язаним, призваним на збори, згідно з цією Інструкцією за відповідною формою.
Отже, підставою для здійснення компенсації витрат підприємства є рахунок підприємства та відомість на виплату середньої заробітної плати, нарахованої військовозобов`язаним.
ДП „Ізмаїльський морський торговельний порт було надано відповідний рахунок № 514/9 від 11.10.2016 р. разом із відомістю на виплату середньої заробітної плати, нарахованої військовозобов`язаним, призваним на збори, в якій зазначені: ПІБ військовозобов`язаних працівників порту, середня зарплата за день, період перебування на зборах, нарахована сума, розрахований Єдиний соціальний внесок, а також загальна нарахована сума з урахуванням Єдиного соціального внеску, що узгоджується з приписами Інструкції від 12 березня 2007 року № 80.
Відповідно до п. 13 Інструкції від 12.03.2007 р. № 80 середній заробіток військовозобов`язаних, призваних на збори, розраховується підприємствами, установами та організаціями, де працюють (працювали) призвані на збори, відповідно до чинних нормативно-правових актів.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. В п. 2 цього Порядку зокрема визначено, що у випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Враховуючи викладене, посилання Одеського облкомісаріату на невідповідність відомостей на виплату середньої заробітної плати, нарахованої військовозобов`язаним, призваним на збори, які надавалися позивачем разом із рахунком, формі, яка встановлена Інструкцією від 12.03.2007 р. № 80, є помилковим.
За таких обставин, судова колегія вважає, що оскаржене судове рішення відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається.
У зв`язку з тим, що оскаржене судове рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись статтями ст.ст. 123, 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Одеської області від 26.02.2018 р. у справі № 916/2695/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складено 29.05.2018.

Головуючий суддя В.В. Лашин

Судді: О.Ю. Аленін

Л.В. Лавриненко