ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2018 р. Справа № 922/175/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Россолов В.В. , суддя Сіверін В. І.

при секретарі судового засідання Шило А.М.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №101/17 від 28.12.2017, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №491 від 15.03.1996 року);

відповідача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 01.02.2018 року, посвідчення адвоката №970 від 27.05.2011 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду матеріали апеляційних скарг позивача (вх.№692Х/1-43) та відповідача (вх.№758Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2018 року (суддя Г.І. Сальникова, повне рішення складено 30.03.2018 року) у справі №922/175/18

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до Ізюмського комунального підприємства теплових мереж, м. Ізюм, Харківська область

про стягнення 2993219,00 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулася до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Ізюмського комунального підприємства теплових мереж, згідно вимог якої просить суд стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати у розмірі 2700528,59 грн. (за період з січня 2015 р. по грудень 2017 р.) та 3% річних у розмірі 292690,41 грн. (за період з 27.01.2015 по 26.01.2018), всього - 2993219,00 грн. В обґрунтування позову вказує на наявну заборгованість зі сплати основного боргу за договором №12/05-444 від 01.10.2005 р., встановленої та стягнутої за рішенням господарського суду Харківської області від 17.08.2009 р. по справі №33/62-09 у сумі 3252115,70 грн., яка станом на час звернення з даним позовом боржником не сплачена. В якості правових підстав посилається, зокрема, на норми статей 193, 216, 217, 264, 265 ГК України, ст.ст. 11-16, ст.ст. 525, 526, 611, 625 ЦК України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.03.2018 року у справі №922/175/18 (суддя Г.І. Сальнікова) позов задоволено частково. Стягнуто з Ізюмського комунального підприємства теплових мереж на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" - 2.599713,01 грн. інфляційних нарахувань за період з 01.02.2015 по 31.12.2017; 292423,11 грн. 3 % річних за період з 01.02.2015 по 26.01.2018; 43382,03 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2018 року у справі №922/175/18 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат за січень 2015 року та 3% річних за період з 27.01.2015 року по 31.01.2015 року. В іншій частині рішення просить залишити без змін. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно застосовано строк позовної давності до вимог щодо стягнення інфляційних та річних за січень 2015 року.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2018 року у справі №922/175/18. Встановлено строк відповідачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції також не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2018 року у справі №922/175/18 повістю та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю у звязку зі спливом строку позовної давності. Судові витрати просить покласти на позивача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 25.04.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача на рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2018 року у справі №922/175/18. Встановлено строк позивачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 07.05.2018 року, у звязку з відпусткою судді Гетьмана Р.А., визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В. (суддя-доповідач), суддя Россолов В.В., суддя Сіверін В.І.

Ухвалою суду від 07.05.2018 року апеляційні скарги позивача та відповідача обєднано в одне провадження та призначено справу до розгляду на 23.05.2018 року.

22.05.2018 року позивач надав відзив на апеляційну скаргу відповідача (вх.№3844), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача, скасувати рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2018 року у справі №922/175/18 в частині відмови позивачу у стягненні з відповідача інфляційних втрат за січень 2015 року та 3% річних за період з 27.01.2015 року по 31.01.2015 року та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити. В іншій частині рішення просить залишити без змін.

В судовому засіданні 23.05.2018 року було заслухано представників сторін, зясовано обставини справи та протокольною ухвалою оголошено перерву до 29.05.2018 року для підготовки сторонами до судових дебатів.

Представником позивача через канцелярію суду було подано письмові пояснення (вх.№3968 від 29.05.2018 року), однак колегія не приймає їх до уваги, оскільки судом було закінчено зясування обставин справи та перевірку їх доказами, про що судом було оголошено в судовому засіданні 24.05.2018 року та зазначено в протоколі.

Представник позивача в судовому засіданні 29.05.2018 року просить задовольнити його апеляційну скаргу та відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача, скасувати рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2018 року у справі №922/175/18 в частині відмови позивачу у стягненні з відповідача інфляційних втрат за січень 2015 року та 3% річних за період з 27.01.2015 року по 31.01.2015 року та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити. В іншій частині рішення - залишити без змін.

Представник відповідача просить задовольнити його апеляційну скаргу та відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача, скасувати рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2018 року у справі №922/175/18 повністю та прийняти нове, яким в позові відмовити.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши в судовому засіданні уповноважених представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а скарга відповідача задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням господарського суду Харківської області від 17.08.2009 по справі №33/62-09 за позовом ДП "Газ-тепло" НАК "Нафтогаз України", м. Київ до Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж, м. Ізюм про стягнення 3252115,70 грн., позов задоволено. Стягнуто з Ізюмського комунального підприємства теплових мереж на користь Дочірнього підприємства „Газ-Тепло Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України 3252115,70 грн. боргу за договором комісії № 12/05-444 від 01.10.2005 р.; витрати по сплаті державного мита у сумі 25500,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 грн.

ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" звернувся з даним позовом до суду, в якому вказує, що Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж свої зобовязання за вищевказаним рішенням суду від 17.08.2009 р. не виконав, у зв'язку із чим, на сьогодні заборгованість по оплаті основного боргу за договором № 12/05-444 від 01.10.2005р., встановленої зазначеним рішенням господарського суду Харківської області від 17.08.2009р. у справі № 33/62-09 складає 3252115,70 грн.

Таким чином, в обґрунтування позову позивач вказує на наявну заборгованість зі сплати основного боргу за договором №12/05-444 від 01.10.2005 р., встановленої та стягнутої за рішенням господарського суду Харківської області від 17.08.2009 р. по справі № 33/62-09 у сумі 3252115,70 грн., яка станом на час звернення з даним позовом боржником залишилась так і не сплаченою.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати у розмірі 2700528,59 грн., які нараховані за період з січня 2015 р. по грудень 2017 р. та 3% річних у розмірі 292690,41 грн., нараховані за період з 27.01.2015 р. по 26.01.2018 р.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності нарахування позивачем відповідачу інфляційних втрат та 3% річних на суму основної заборгованості, яка є непогашеною, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вичинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього ж Кодексу передбачає, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Згідно із вказаною правовою нормою, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобовязання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Тобто, чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при касаційному перегляді судового рішення щодо стягнення інфляційних нарахувань та річних (постанови Верховного Суду України від 20.12.2010 року у справі №3-57гс10, від 07.07.2011 року у справі №3-65гс11 року, від 12.09.2011 року у справі №3-73гс11, від 24.10.2011 року у справі №3-89гс11, від 14.11.2011 року у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 року у справі №3-142гс11).

Необхідно підкреслити, що судова практика виходить з того, що приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК).

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду України від 18.05.2016 р. у справі за № 6-474 цс16.

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення.

Аналогічне положення міститься у постанові Верховного суду України від 19.10.2016 р. у справ і № 6-2129цс16.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги відповідача про сплив строку позовної давності за вимогою позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є безпідставними.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем правомірно, на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України проведено нарахування інфляційних втрат та 3% річних за прострочення сплати відповідачем заборгованості за договором комісії №12/05-444 від 01.10.2005 р., оскільки доказів виконання грошового зобовязання суду не надано.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невірного нарахування позивачем 3% річних в сумі 267,30 грн. за період з 27.01.2015 по 31.01.2018.

З резолютивної частини рішення вбачається, що судом задоволено позовні вимоги про стягнення 3% річних в сумі 292423,11 грн. за період з 01.02.2015 по 26.01.2018.

Проте, судова колегія звертає увагу, що розрахунок 3% річних здійснюється за кожний день прострочення зобовязання, тож вимога про стягнення 3% річних в сумі 292423,11 грн. за період з 27.01.2015 по 31.01.2018 заявлена в межах строку позовної давності та підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню в цій частині. Отже, апеляційна скарга в цій частині є обґрунтованою.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги позивача, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено в задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат за січень 2015 року.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

При цьому, період нарахування індексу інфляції з 01.01.2015 по 31.12.2017, тобто, перебіг позовної давності для позовної вимоги про стягнення інфляційних за період - 01.01.2015 слід вираховувати саме з цього часу (з 01.01.2015 р.), тому строк для подання даної вимоги про стягнення інфляційних за період 01.01.2015 закінчився 02.01.2018 р.

Місцевим судом вірно зазначено, що оскільки даний позов заявлено 26.01.2018 (про що свідчить печатка відділення поштового зв'язку на конверті) і позивачем не наведено поважних причин пропуску позовної давності за заявленими вимогами про стягнення інфляційних за період - 01.01.2015, то в цій частині у позові слід відмовити в порядку частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що задоволенню підлягає індекс інфляції за період з 01.02.2015 по 31.12.2017 у розмірі 2.599713,01 грн. В задоволенні інфляційних за період з січень 2015 р. у розмірі 100815,58 грн. судом правомірно відмовлено з причин пропуску позовної давності.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо часткового задоволення апеляційної скарги позивача та відмову і задоволенні апеляційної скарги відповідача та скасування рішення суду від 26.03.2018 року у справі №922/175/18 в частині відмови у стягненні 267,30 грн. 3% річних з прийняття в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 129, 269, п.п.1, 2 ч.1 ст.275, 276, п.1 ч.1 статті 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу позивача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 26.03.2018 року у справі №922/175/18 в частині відмови у стягненні 267,30 грн. 3% річних скасувати.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Ізюмського комунального підприємства теплових мереж (64300, Харківська область, м. Ізюм, проспект Незалежності, 33, ) на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ) 267,30 грн. 3% річних.

В решті рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Стягнути з Ізюмського комунального підприємства теплових мереж (64300, Харківська область, м. Ізюм, проспект Незалежності, 33, ) на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ) 5,99 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, через Харківський апеляційний господарський суд або безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 31.05.2018 року.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Сіверін В. І.