РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.05.2018Справа № 910/1327/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобізнесстиль"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінстоун Компані"

третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_1

про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою

Представники сторін:

від позивача: Ярошинська І.А.

від відповідача: Дмитрієва О.С.

від третьої особи, ОСОБА_1

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автобізнесстиль" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінстоун Компані" про зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу самочинно розміщеної тимчасової споруди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення його прав, як орендаря, оскільки відповідач самочинно розмістив тимчасову споруду перед нежитловим приміщенням, чим спричинив позивачу перешкоди у доступі до приміщення та користування земельною ділянкою.

Ухвалою суду від 12.02.2018 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/1327/18, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 15.03.2018; залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_1.

07.03.2018 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли пояснення по справі. У поданих поясненнях третя особа зазначає, що відповідач порушив право на здійснення підприємницької діяльності, встановивши перешкоди у вигляді кіоску на земельній ділянці, яка необхідна для обслуговування та користування нежитлового будинку (кафе).

В судове засідання 15.03.2018 з'явились представники позивача та третьої особи.

Представник відповідача в судове засідання 15.03.2018 не з'явився.

В судовому засіданні 15.03.2018 було відкладено підготовче засідання у справі №910/1327/18 на 17.04.2018

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2018 в підготовче судове засідання на 17.04.2018 був викликаний відповідач по справі.

30.03.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

У судове засідання 17.04.2018 з'явились представники позивача, третьої особи та зазначили про те, що вчинили всі дії в межах підготовчого провадження, а тому, можливий розгляд справи по суті.

Представник позивача надав для долучення до матеріалів справи документи.

Від відповідача заяв, клопотань та документів не надходило. Ухвала Господарського суду міста Києва від 17.04.2018, якою було повідомлено про призначення підготовчого засідання у справі №910/1327/18, надсилались на юридичну адресу відповідача (вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань). Отже, відповідач був належним чином повідомлений про час та місце підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/1327/18 до судового розгляду по суті на 15.05.2018.

У судовому засіданні 15.05.2018 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 15.05.2018 проти задоволення позовних вимог заперечив.

В судовому засіданні 15.05.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників процесу, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12.01.2018 ОСОБА_1 (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Автобізнесстиль" (орендар) укладено договір оренди нежитлового будинку, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець зобов'язується передати орендарю, а орендар зобов'язується прийняти на умовах оренди в строкове (тимчасове) платне користування нежитловий будинок (кафе) розташований у будинку АДРЕСА_1 (надалі - «Приміщення»), на умовах, визначених договором.

Згідно з п. 1.1.4 договору оренди, приміщення, що передається в оренду, належить орендодавцю на праві приватної власності: ? частина приміщення на підставі Договору купівлі-продажу частини нежитлового будинку, посвідченого 17.03.2017 року ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 303 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 березня 2017 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності: 19488449; ? частина приміщення на підставі Договору купівлі-продажу частини нежитлового будинку, посвідченого 17.03.2017 року ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 304 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 березня 2017 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності: 19489192.

Відповідно до п. 4.1.1 договору, орендар має право безперешкодно використовувати приміщення та мати всі інші права орендаря за договором та законодавством України, протягом строку оренди без якого-небудь втручання або будь-яких перешкод з боку орендодавця.

За твердженням позивача, 18.01.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Грінстоун Компані" (відповідач) самочинно розмістив тимчасову споруду перед нежитловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, чим спричинив перешкоди доступу до приміщення та користування земельною ділянкою.

23.01.2018 позивач звернувся до відповідача з вимогою, у якій просив демонтувати тимчасову споруду.

У відповідь на вимогу відповідач зазначив, що земельна ділянка з номером НОМЕР_1 не належить на праві власності та не надана у користування, а тому вимога позивача не є обов'язковою для виконання.

Позивач вважає вказану відповідь відповідача безпідставною, оскільки з витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що нежитловий будинок (кафе) належить на праві приватної власності третій особі - ОСОБА_1. Третя особа просила зареєструвати ділянку з обліковим номером НОМЕР_1 за ОСОБА_1, однак процедура виділення земельної ділянки триває.

Позивач зазначає, що згідно з ст. 120, 125 Земельного кодексу України, у набувача нерухомості виникає право користування на земельну ділянку, в тому числі і у випадках, коли право користування на земельну ділянку не було зареєстровано одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права користування.

З урахуванням викладеного, позивач просить зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Грінстоун Компані" усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом демонтажу самочинно розміщеної тимчасової споруди.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

Згідно із частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування, в даному випадку користування нежитловим приміщенням (кафе), що розташоване у будинку АДРЕСА_1, за договором оренди нежитлового будинку, що укладений між позивачем та третьою особою.

Вищенаведені норми Цивільного кодексу України регулюють захист права власності або права користування в разі його порушення шляхом вчинення перешкод у здійсненні власником (користувачем) його правомочностей з користування та (або) розпорядження майном. Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предметом негаторного позову (усунення будь-яких порушень права) становить вимога володіючого майном власника (титульного володільця) до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном у той чи інший спосіб. Підставою такого позову (негаторного) є належне право позивача користуватися і розпоряджатися майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

При цьому, задоволення негаторного позову можливе за сукупністю двох підстав:

- наявність у позивача права вимоги усунення перешкод;

- вчинення перешкод відповідачем.

За відсутністю хоча б однієї з обставин, підстави для задоволення негаторного позову відсутні.

За приписами статті 13 Конституції України земля є об'єктом власності Українського народу, від імені якого права власності здійснюють органи державної влади та органи державної влади і місцевого самоврядування.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною 1 статті 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

За приписами статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Таким чином, за приписами чинного законодавства право оренди земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, виникає з моменту державної реєстрації такого права на підставі укладеного договору оренди земельної ділянки та відповідного рішення органу місцевого самоврядування.

У вирішенні спорів щодо переходу права власності на земельну ділянку внаслідок переходу права власності на житлові будинки, будівлі, споруди, що на них розміщені, судам необхідно досліджувати умови договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, наявність у продавця визначених законом документів, що посвідчують право на земельну ділянку, відповідність нерухомого майна, розміщеного на відповідних земельних ділянках, ознакам житлового будинку (будівлі, споруди), здійснення державної реєстрації права власності особи, яка придбала відповідне нерухоме майно, з урахуванням положень статей 331, 376 ЦК України, статей 116, 123, 124, 126 ЗК України.

За змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Позивач, вказуючи про наявність у неї законного права користування земельною ділянкою, посилається на те, що у набувача нерухомості виникає право користування на земельну ділянку, в тому числі і у випадках, коли право користування на земельну ділянку не було зареєстровано одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права користування.

Тобто, за твердженням позивача, третя особа, набувши право власності на нежитлове приміщення, набула прав на земельну ділянку.

Проте, суд зазначає, що з урахування приписів ст. 120 Земельного кодексу України, до ОСОБА_1, яка набула право власності на нежитловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, за договорами купівлі-продажу, укладеними з ТОВ «РОМАШКА ЛТД» могло перейти лише право власності або користування частиною земельної ділянки на якій розмішений нежитловий будинок, у випадку наявності такого права у попереднього власника - ТОВ «РОМАШКА ЛТД».

Однак, як зазначено самим позивачем та вбачається з матеріалів справи, ТОВ «РОМАШКА ЛТД» не зареєструвало прав на земельну ділянку у встановленому законом порядку, договори купівлі-продажу, укладені між третьою особою та ТОВ «РОМАШКА ЛТД» не містять відомостей щодо наявності у продавця визначених законом документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Позивач зазначає, що відповідно до технічного звіту КП «Київський інститут земельних відносин» про встановлення зовнішніх меж землекористування земельною ділянкою кадастровий номер НОМЕР_1 ОСОБА_1 просила зареєструвати вказану земельну ділянку, однак процедура виділення земельної ділянки триває.

Таким чином, як встановлено судом, матеріали справи не містять доказів отримання позивачем або третьою собою погодження відведення земельної ділянки, укладення договору оренди земельної ділянки, або виділення земельної ділянки з подальшою реєстрацією права на земельну встановленому порядку.

Як вбачається з витягу з бази даних міського земельного кадастру, земельна ділянка з кодом НОМЕР_1, щодо якої позивач просить відповідача усунути перешкоди у користуванні, обліковується як землі не надані у власність чи користування.

За таких обставин, з огляду на викладені вище положення законодавства, приймаючи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів набуття та реєстрації за позивачем чи третьою особою права на земельну ділянку НОМЕР_1, господарський суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами наявності у позивача законного права користування земельною ділянкою НОМЕР_1.

Одночасно з цим, частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Як зазначено Верховним Судом України у постанові від 18.05.2016 р. у справі №6-658цс15, при застосуванні ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, відсутність у позивача суб'єктивного права, на захист якого подано позов (права користування земельною ділянкою), виключає можливість задоволення вимоги про зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні вказаною земельною ділянкою (негаторного позову).

Крім того, матеріалами справи не підтверджується факт порушення або оспорення прав позивача з боку відповідача.

Також суд враховує, що матеріали справи не містять жодного належного, достатнього та допустимого доказу розміщення відповідачем тимчасової споруди саме на земельній ділянці НОМЕР_1.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, з огляду недоведеність позивачем наявності порушеного суб'єктивного права, на захист якого поданого позов, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову.

Підсумовуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобізнесстиль".

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Господарський суд міста Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 24.05.2018.

Суддя С.О. Турчин