ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 918/1315/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Катеринчук Л.Й. - головуючий, Пєсков В.Г., Погребняк В.Я.

за участі секретаря судового засідання Сліпчук Н.В.

учасники справи:

позивач -Товариство з обмеженою відповідальністю "Білтіко",

відповідач - Дочірнє підприємство "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Виробничий кооператив "Галіт"

розглянув касаційну скаргу Виробничого кооперативу "Галіт"

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду

від 25.07.2017

у складі колегії суддів: Гулова А.Г. (головуючий), Маціщук А.В., Петухов М.Г.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Білтіко"

про стягнення заборгованості на суму 279 362, 57 грн.

ПРОЦЕДУРА КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ

1. 03.11.2017 через Рівненський апеляційний господарський суд Виробничий кооператив "Галіт" звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 у справі №918/1315/16 в порядку статей 107, 109 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в редакції до 15.12.2017.

2. 05.01.2018, на підставі частини 5 статті 31 та підпункту 6 пункту 1 Розділу ХІ Перехідні положення ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, справа №918/1315/16 Господарського суду Рівненської області передана до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

3. 12.03.2018, за наслідком проведеного автоматизованого розподілу справи, оформленого протоколом від 01.03.2018, колегією суддів Верховного Суду у складі: Катеринчук Л.Й. - головуючий, Пєсков В.Г., Погребняк В.Я. поновлено Виробничому кооперативу "Галіт" строк на касаційне оскарження постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 у справі №918/1315/16, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Виробничого кооперативу "Галіт" та призначено її розгляд в судовому засіданні на 08.05.2018 о 09 год. 30 хв.

4. Учасники справи відзивів на касаційну скаргу не надали.

5. На розгляд касаційного суду винесено проблему застосування норм матеріального права - статей 215, 261, 512, 516 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та процесуального права - статей 24, 34, 43 ГПК України в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991.

ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Короткий зміст позовних вимог

6. 09.12.2016 поштовим відправленням Товариство з обмеженою відповідальністю "Білтіко" (далі -ТОВ "Білтіко", позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі -ДП "Рівненський облавтодор", відповідач) про стягнення 279 362, 57 грн. за договором поставки №6/13-12 від 28.09.2012, додатковою угодою №1 від 08.10.2012 до договору поставки від 28.09.2012, договору №1202/1 про відступлення права вимоги від 12.02.2014.

7. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до договору про відступлення права вимоги №1202/1 від 12.02.2014, укладеного між Виробничим кооперативом "Галіт" (далі - постачальник) та ТОВ "Білтіко", до позивача перейшло право вимоги до відповідача щодо виконання зобов'язань за договором поставки №6/13-12 від 28.09.2012 на загальну суму 279 362, 57 грн.

8. Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 15.12.2016 у складі судді Марача В.В., визначеного за наслідком автоматизованого розподілу справи відповідно до протоколу від 14.12.2016, прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі.

9. Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 01.02.2017 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не має самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Виробничий кооператив "Галіт".

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

10. 21.02.2017 Господарський суд Рівненської області у складі судді Марача В.В. договір про відступлення права вимоги №1202/1 від 12.02.2014, укладений між Виробничим кооперативом "Галіт" та ТОВ "Білтіко" визнав недійсним, відмовив ТОВ "Білтіко" у задоволенні позову.

10.1. Судом встановлено факт укладення 28.09.2012 між Виробничим кооперативом "Галіт" (постачальник) та відповідачем - ДП "Рівненський облавтодор" (покупець) договору поставки №6/13-12, відповідно до якого постачальник зобов'язувався поставити та передавати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти й оплатити такий товар: сіль морська поварена зернова технічна без антизлежувача у кількості 2 100 тонн; 08.10.2012 постачальник та відповідач уклали додаткову угоду №1 до договору поставки №6/13-12 від 28.09.2012.

10.2. Судом встановлено, що на виконання умов договору третя особа на стороні відповідача - Виробничий кооператив "Галіт" поставив філіям відповідача товар на загальну суму 409 362, 57 грн., а саме: філії "Дубенська ДЕД" на загальну суму 144 713 грн.; філії "Рівненський Райавтодор" на загальну суму 108 938, 57 грн.; філії "Сарненська ДЕД" ДП "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на загальну суму 155 711 грн. Відповідач частково розрахувався за поставлений товар, оплативши: 21 061, 43 грн. філії "Сарненська ДЕД", 108 938, 57 грн. філії "Рівненський Райавтодор". За поставку філії "Дубенська ДЕД" ДП "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" відповідач не розраховувався взагалі. Отже, залишок заборгованості складав 279 362, 57 грн.

10.3. Судом встановлено, що 12.02.2014 між Виробничим кооперативом "Галіт" та ТОВ "Білтіко" укладено договір №1202/1 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого він відступив позивачу право вимоги до відповідача щодо виконання зобов'язань за договором №6/13-12 від 28.09.2012.

10.4. Здійснивши оцінку договору №1202/1 від 12.02.2014 про відступлення права вимоги, суд дійшов висновку, що договір укладено всупереч вимогам законодавства, зокрема, частини 1 статті 516 ЦК України, та зазначив, що пунктом 11.5 договору поставки №6/13-12 від 28.09.2012, укладеного сторонами, передбачено заборону на відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за ним однією із сторін до інших (третіх) осіб без письмового погодження з іншою стороною. З огляду на відсутність погодження відповідача на відступлення третьою особою прав вимоги за зазначеним договором, місцевий господарський суд дійшов висновку про недійсність такої угоди як такої, що суперечить положенням частини 3 статті 512 ЦК України та частини 3 статті 1079 ЦК України.

10.5. Враховуючи роз'яснення пункту 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" та керуючись пунктом 1 частини 1 статті 83 ГПК України, суд дійшов висновку про необхідність визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №1202/1 від 12.02.2014, укладеного між Виробничим кооперативом "Галіт" та ТОВ "Білтіко", оскільки відступлення права вимоги на його умовах здійснено всупереч вимогам закону та з порушенням прав та законних інтересів відповідача - ДП "Рівненський облавтодор", як боржника за договором поставки №6/13-12 від 28.09.2012, і, відповідно, стягнення коштів на підставі недійсного договору не матиме наслідком дотримання принципу рівності всіх учасників перед законом і судом.

10.6. З огляду на визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №1202/1 від 12.02.2014, суд дійшов висновку про відсутність юридичних наслідків за таким правочином, зокрема, права в позивача на стягнення коштів за договором поставки, залишивши без задоволення його вимоги про стягнення з відповідача 279 362, 57 грн.

10.7. Щодо заяви позивача про застосування строків позовної давності при вирішення спору, суд зазначив, що право чи інтерес ТОВ "Білтіко" в даному випадку не порушені, а відтак, відмовив в позові з підстав його необґрунтованості.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

11. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції від 21.02.2017, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначав про неповноту дослідження місцевим господарським судом матеріалів справи, невідповідність його висновків фактичним обставинам, які було ним встановлено, неправильне застосування норм матеріального права.

12. 25.07.2017 Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Гулова А.Г. (головуючий), Маціщук А.В., Петухов М.Г. апеляційну скаргу ТОВ "Білтіко" залишив без задоволення, рішення Господарського суду Рівненської області від 21.02.2017 у справі №918/1315/16 скасував в частині визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №1202/1 від 12.02.2014, укладеного Виробничим кооперативом "Галіт" та ТОВ "Білтіко", в решті рішення залишив без змін.

12.1. Переглянувши справу в повному обсязі, апеляційний суд не погодився з рішенням суду першої інстанції про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, прийнятого на підставі пункту 1 частини 1 статті 83 ГПК України, та зазначив, що Виробничий кооператив "Галіт" не є стороною у справі, а відповідач вимогу про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги не заявляв, чим порушено принцип диспозитивності судового розгляду справи, закріплений Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а також основні засади судочинства, передбачені статтею 129 Конституції України, зокрема, змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

12.2. Розглядаючи вимогу ТОВ "Білтіко" про стягнення заборгованості на суму 279 362, 57 грн. за договором поставки №6/13-12 від 28.09.2012, укладеного між Виробничим кооперативом "Галіт" та ДП "Рівненський облавтодор", апеляційним судом встановлено, що у визначений договором строк відповідач не виконав зобов'язання з оплати поставленого товару, а розрахувався лише частково, у зв'язку з чим станом на день звернення до суду з позовом заборгованість становить 279 362, 57 грн. (300 424 грн. - 21 061, 43 грн.). Наявність заборгованості на суму 279 362, 57 грн. відповідачем перед Виробничим кооперативом "Галіт" не заперечується.

12.3. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд дійшов висновку про доведення наявності у ДП "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія" "Автомобільні дороги України" заборгованості за договором поставки №6/13-12 від 28.09.2012.

12.4. Апеляційним судом встановлено, що відповідачем заявлено про сплив позовної давності для звернення з позовом до суду, вказуючи на те, що це є підставою для відмови в позові.

12.5. Апеляційним судом спростовано доводи позивача про поважність причин пропуску строку позовної давності, оскільки відсутність оригіналів накладних за договором поставки від 28.09.2012 не позбавляла можливості позивача звернутися з позовом до суду з копіями документів та в порядку статті 38 ГПК України звернутися до суду з клопотанням про витребування у відповідача оригіналів документів.

12.6. Апеляційний суд не прийняв до уваги доводів позивача про переривання строку позовної давності шляхом часткового розрахунку та складення актів звіряння взаєморозрахунків, у яких відповідач визнавав заборгованість за договором, оскільки докази, надані в їх обґрунтування, апеляційний суд визнав неналежними та недопустимими.

12.7. Апеляційним судом встановлено, що, як вбачається з наявних у справі видаткових накладних, підписаних сторонами, актів приймання-передачі, за тими ж датами, враховуючи умови пункту 4.3 щодо порядку розрахунків за договором постачання, перебіг строку позовної давності за накладними від 12.12.2012 розпочався 13.02.2013, за накладною від 13.12.2012 розпочався 14.02.2013, за накладними від 14.12.2012 - 15.02.2013 та сплив відповідно 13.02.2016, 14.02.2016 та 15.02.2016.

12.8. Враховуючи обставини звернення позивача до господарського суду з позовною заявою 09.12.2016, тобто поза межами строку позовної давності, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку із спливом позовної давності.

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ В КАСАЦІЙНОМУ СУДІ

Доводи скаржника (третьої особи на стороні відповідача)

13. Скаржник зазначив, що апеляційний суд хоч і встановив процесуальне порушення судом першої інстанції, яке полягало у незалученні його в якості співвідповідача у справі, однак, припустився порушень статей 24, 99, 101 ГПК України в редакції до 15.12.2017 та роз'яснень пункту 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", здійснивши апеляційний перегляд за участю скаржника у процесуальному статусі третьої особи.

14. Скаржник доводив, що в порушення статей 34, 43 ГПК України в редакції до 15.12.2017, апеляційним судом не здійснено повного та всебічного дослідження справи, порушено правила обчислення та застосування строків позовної давності, що призвело до неправильного вирішення спору.

15. Скаржник доводив, що апеляційний суд, в порушення норм статті 261 ЦК України, дійшов помилкового висновку щодо початку перебігу строку позовної давності, оскільки позивачем не було надано жодних доказів щодо дати отримання відповідачем рахунку-фактури та акта приймання-передачі товару, з яких у відповідача, згідно з пунктом 4.3 договору поставки, виникає обов'язок з оплати за поставлений товар впродовж 60 днів. Отже, висновки апеляційного суду про сплив позовної давності є помилковими.

Доводи інших учасників справи

16. Учасники справи відзивів на касаційну скаргу не надали.

НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ

17. Цивільний кодекс України

Пункт 1 частини 2 статті 11 - підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Частина 2 статті 16 - одним із способів захисту цивільного права може бути визнання правочину недійсним.

Частина 1 статті 202 - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 203 - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 204 - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частина 1 статті 215 - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Стаття 256 - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частина 1 статті 261 - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частина 1 статті 509 - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частини 1, 3 статті 512 - кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Частина 1 статті 516 - заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

18. Господарський процесуальний кодекс України в редакції, чинній до 15.12.2017

Стаття 4-3 - судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 24 - господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.

Частина 1 статті 43 - господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Частини 1, 2 статті 101 - у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

19. З огляду на те, що відповідно до статті 300 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів Верховного Суду зазначає про неприйнятність доводів скаржника про неналежну оцінку судами обставин справи, разом з тим, Суд вважає прийнятною касаційну скаргу щодо доводів скаржника про неправильне застосування судом норм матеріального права - статей 215, 261, 512 ЦК України та процесуального права - статей 24, 43 ГПК України в редакції до 15.12.2017.

А.2. Щодо застосування норм матеріального та процесуального права

20. Аналіз положень статей 21, 24, 27 ГПК України в редакції до 15.12.2017 свідчить про те, що відповідачами є, зокрема, юридичні особи, яким пред'явлено позовну вимогу; господарський суд за клопотанням сторони або за своєю ініціативою має право до прийняття рішення залучити до участі у справі іншого відповідача, якщо у спірних правовідносинах він виступає або може виступати як зобов'язана сторона, натомість передбачена можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї із сторін.

21. Встановивши обставини звернення з позовом ТОВ "Білтіко" до ДП "Рівненський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення заборгованості за договором поставки №6/13-12 від 28.09.2012 з відступленням йому прав вимоги відповідно до договору №1202/1 від 12.02.2014 Виробничим кооперативом "Галіт", та дійшовши висновку про визнання недійсною угоди з відступлення прав вимоги як такої, що укладена без попереднього погодження сторони первісного договору, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про залучення Виробничого кооперативу "Галіт" третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, в той час як його належало залучити відповідачем, оскільки він був стороною договору №1202/1 від 12.02.2014, який визнавався недійсним.

22. Норми статей 203, 215 ЦК України визначають загальні правові підстави визнання правочинів недійсними. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, для визнання недійсним правочину ключовим є встановлення обставин недодержання вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, саме в момент вчинення цього правочину.

23. Відповідно до положень статей 512, 516 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), але кредитор не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом; заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, якщо умовами договору обмежено право сторони на відступлення своїх прав третій особі, такий правочин може відбутися тільки за умови попереднього погодження відступлення протилежною стороною первісного договору.

24. Судом першої інстанції встановлено, що пунктом 11.5 договору поставки №6/13-12 від 28.09.2012 передбачено обмеження відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за цим договором однією із сторін до інших (третіх) осіб виключно за умови письмового погодження з іншою стороною, однак, договір відступлення права вимоги №1202/1 від 12.02.2014 укладено без попереднього погодження із стороною договору поставки №6/13-12 від 28.09.2012 - ДП "Рівненський облавтодор".

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, апеляційний суд, зазначив, що ВК "Галіт" не є стороною у справі, відповідач вимогу про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги не заявляв, місцевий суд його відповідачем не залучав, а тому рішення про вихід за межі позовних вимог і визнання недійсним договору відступлення прав вимоги прийнято з порушенням принципу диспозитивності судового розгляду справи.

25. Переглядаючи спір по суті та спростувавши висновки місцевого суду про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги, апеляційний суд дійшов висновку про застосування до вимог позивача позовної давності. При цьому, апеляційний суд виходив з дат наявних у справі видаткових накладних, по відношенню до яких було враховано 60-денний строк на оплату згідно з пунктом 4.3 первісного договору поставки (т. 1, а.с. 240). Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги, що відповідно до пункту 4.3 договору перебіг 60-денного строку на оплату отриманої продукції визначається за сукупністю таких подій: "покупець зобов'язується розрахуватися з постачальником партії товару протягом 60 календарних днів з моменту отримання від постачальника партії товару після підписання акта-приймання передачі протягом терміну, встановленого умовами договору, з моменту отримання рахунку-фактури". Отже, перебіг зазначеного строку пов'язується з моментом отримання рахунку фактури, чого апеляційним судом досліджено не було.

Відтак, висновки апеляційного суду про порушення прав позивача внаслідок укладення такого договору відступлення прав вимоги, який суперечить умовам первісного договору поставки, про доведення порушення зобов'язань відповідачем за первісним договором на предмет розрахунку за отриману сіль саме перед позивачем у справі, про можливість застосування в даному випадку позовної давності щодо первісного зобов'язання у спорі між позивачем, як третьою особою, якій було відступлено майнове право, та відповідачем, як одержувачем товару за первісним договором поставки, який прийняв на себе зобов'язання здійснити належний розрахунок за отриману сіль, є передчасними.

26. За змістом частини 1 статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

27. З огляду на таке, Суд погоджується з доводами скаржника про порушення судами першої та апеляційної інстанцій процесуальних норм на предмет дотримання принципів диспозитивності, змагальності, які привели до прийняття необґрунтованих судових рішень.

28. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на встановлення касаційним судом порушення процесуальних норм при розгляді даної справи, як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначає, що судами не дотримано вимог статті 6 Конвенції щодо мотивування судових рішень, а висновки судів не дають підстав стверджувати, що основні доводи сторін "були почуті".

А.3. Мотиви відхилення (прийняття) доводів касаційної скарги

29. Суд вважає обґрунтованими доводи скаржника відповідно до пунктів 13-15, що підтверджується висновками пунктів 20-28 мотивувальної частини цієї постанови.

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

30. Відповідно до частини 3 статті 310 ГПК України в редакції з 15.12.2017, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: … суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

31. Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги позивача, скасування постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 та рішення Господарського суду Рівненської області від 21.02.2017 з направленням справи №918/1315/16 на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи судам належить врахувати викладене, з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності судового процесу встановити обґрунтованість доводів позивача про порушення його прав відповідачем, у випадку доведення порушення прав позивача у справі дослідити докази в обґрунтування як пропуску строку позовної давності, так можливості задоволення клопотання про його поновлення відповідно до поданої заяви позивачем у справі, та за наслідком встановленого прийняти обґрунтоване та справедливе рішення.

В. Судові витрати

32. У зв'язку з тим, що суд задовольняє касаційну скаргу та скасовує рішення судів першої та апеляційної інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, питання розподілу судових витрат судом касаційної інстанції не вирішується.

На підставі викладеного та керуючись статтями 238, 308, 310, 315 ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Виробничого кооперативу "Галіт" задовольнити.

2. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 та рішення Господарського суду Рівненської області від 21.02.2017 у справі №918/1315/16 скасувати. Справу №918/1315/16 направити на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді В.Г. Пєсков

В.Я. Погребняк