РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.05.2018Справа № 910/2170/18

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ»
доКиївської міської ради
провизнання незаконним та скасування рішення
Суддя Отрош І.М.

секретар судового засідання Савінкова Ю.Б.

Представники сторін:

від позивача:Гафтонюк Є.В. - представник за довіреністю б/н від 20.02.2018;
від відповідача:Безносик А.О. - представник за довіреністю №225-КМГ-1350 від 06.04.2018.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

23.02.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» до Київської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що прийняте відповідачем рішення №492/3499 від 21.11.2017 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162, укладеного між Київською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ», та надання земельній ділянці площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва статусу скверу» не відповідає вимогам чинного законодавства України та порушує права позивача як законного користувача такої земельної ділянки.

Позивач зазначає, що 26.09.2002 рішенням Київради було затверджено проект відведення та передано позивачу в довгострокову оренду на 30 років для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення земельну ділянку площею 0,08 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва. 26.02.2003 на виконання вказаного рішення між сторонами було укладено відповідний Договір оренди земельної ділянки (зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 01.12.2003, про що зроблено запис у книзі записів державної реєстрації договорів № 79-6-00162).

Однак, 21.11.2017 Київською міською радою було прийнято рішення № 492/3499, яким передбачено розірвати Договір оренди земельної ділянки (зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 01.12.2003, про що зроблено запис у книзі записів державної реєстрації договорів № 79-6-00162); надати статус скверу земельній ділянці площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва.

Вказане рішення Київради, на думку позивача, є незаконним, оскільки прийняте з порушенням законодавства України, так як ним в односторонньому порядку розривається Договір оренди земельної ділянки вид 26.02.2003 та змінюється цільове призначення земельної ділянки, переданої в оренду позивачу.

За таких обставин, позивач просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 21.11.2017 № 492/3499 в частині розірвання Договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 № 79-6-00162 та надання статусу скверу земельній ділянці, розміром 0/0798 га, кадастровий номер :79:243:0006, яка передана позивачу в користування за умовами договору оренди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.03.2018.

21.03.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову з підстав його необґрунтованості та недоведеності.

Зокрема, відповідач вказував на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення Київська міська рада врахувала, що Товариством з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» земельна ділянка площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва не забудована відповідно до умов договору оренди від 01.12.2003, а позивач має на меті використовувати таку земельну ділянку не у відповідності до цільового призначення, визначеного таким договором.

Крім того, відповідач зазначав, що нормами чинного законодавства передбачено можливість розірвання договору на вимогу однієї із сторін у випадках, встановлених договором. При цьому, право на відмову від договору є позасудовою процедурою, яка не потребує погодження іншою стороною договору, і тому було реалізовано Київською міською радою шляхом прийняття оскаржуваного рішення.

27.03.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечив проти позиції відповідача, викладеній у відзиві на позовну заяву, з підстав її необґрунтованості.

Зокрема, позивач вказав, що жодною умовою договору не передбачено, що орендар зобов'язаний здійснити забудову земельної ділянки протягом якогось визначеного строку, а відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження факту використання позивачем спірної земельної ділянки не за її цільовим призначенням.

30.03.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли документи та відзив (додатковий) у справі, який не був прийнятий судом до уваги з огляду на те, що приписами Господарського процесуального кодексу України не передбачений такий вид заяв по суті як додатковий відзив у справі.

При цьому, 21.03.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача вже надходив відзив у справі, в якому відповідач виклав заперечення проти позову, та який був прийнятий судом та долучений до матеріалів справи. В свою чергу, поданий відповідачем додатковий відзив у справі не є з своєю природою запереченням на відповідь на відзив.

Більш того, до вказаного додаткового відзиву в порушення приписів ч. 6 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відповідачем не було долучено документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачеві.

30.03.2018 р. представником відповідача до канцелярії суду подано клопотання у справі про залучення до матеріалів справи додаткових доказів, яке судом не прийнято до уваги на підставі ч. 9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України з огляду на ненаправлення відповідного клопотання та копій таких доказів на адресу позивача; при цьому, відповідачем не було доведено суду, що подані докази є у позивача.

Судове засідання, призначене на 30.03.2018, не відбулось, у зв'язку з чим ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 підготовче засідання у справі № 910/2170/18 призначено на 27.04.2018.

27.04.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке також не було прийнято судом до уваги на підставі ч. 9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України з огляду на не направлення відповідного клопотання та копій таких доказів на адресу відповідача; при цьому, відповідачем не було доведено суду, що подані докази є у відповідача.

27.04.2018 в судовому засіданні представником позивача було подано суду заяву про вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

В судовому засіданні 27.04.2018 відповідно до ст. 185 Господарського процесуального кодексу України суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 18.05.2018.

Представник позивача у судовому засіданні 18.05.2018 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні 18.05.2018 представник відповідача надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 18.05.2018 судом було закінчено розгляд справи по суті та ухвалено рішення (вступна та резолютивна частини).

Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

26.02.2003 між Київською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець на підставі рішення №19/179 від 26.09.2002 Київської міської ради передає, а орендар приймає в довгострокову оренду строком на 30 років земельну ділянку, місцем розташування якої є перетин Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі м. Києва, розміром 0,0789 га для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення в межах, які перенесені у натуру (на місцевість) і зазначені на плані, що є невід'ємною частиною договору.

Договір оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Барановою Т.І. та скріплено підписом голови та печаткою Київської міської ради, а також 01.12.2003 зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, про що зроблено запис №79-6-00162.

Відповідно до плану земельної ділянки, яка надається в довгострокову оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» (копія долучена до позову) та ситуаційної схеми (копія долучена до позову), розмір земельної ділянки - 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006.

21.11.2017 Київською міською радою було прийнято рішення №492/3499 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ», та надання земельній ділянці площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва статусу скверу».

Відповідно до вказаного рішення рада вирішила, зокрема: 1) розірвати договір оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162, укладений між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва; 2) надати статус скверу земельній ділянці площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва згідно з додатком до цього рішення; 3) внести зміни до програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затверджених рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 № 806/3381, додавши зелену ділянку, визначену пунктом 2 цього рішення, до переліку скверів Голосіївського району м. Києва; 4) Київському комунальному об'єднанню зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» здійснити організаційно-правові заходи щодо оформлення права постійного користування земельною ділянкою площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва; 5) Виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації): вчинити дії для зняття з реєстрації договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ»; проінформувати Товариство з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» про прийняття цього рішення.

Наведене рішення обґрунтовано тим, що земельна ділянка, розташована на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва, Товариством з обмеженою відповідальністю «СБС-Надія» не забудована відповідно до умов Договору оренди від 01.12.2003 №79-6-00162 та наявний стійкий громадський спротив щодо забудови земельної ділянки; вказана мета прийняття рішення - врегулювання земельних відносин та раціонального використання земельних ресурсів.

Позивач просить визнати незаконним та скасувати вказане рішенням Київської міської ради в частині розірвання Договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «СБС-Надія» для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва (п. 1) та надання статусу скверу земельній ділянці площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва згідно з додатком до цього рішення (п. 2).

Спір у справі виник у зв'язку з незаконністю, на думку позивача, прийняття відповідачем вказаного рішення №492/3499 від 21.11.2017, та порушення вказаним рішенням прав Товариства з обмеженою відповідальністю «СБС-Надія» як орендаря за Договором оренди від 01.12.2003 №79-6-00162.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 21 Цивільного кодексу України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

За приписами ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частиною 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову (п.2 Роз'яснення №02-5/35 від 26.01.2000р. Президії Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів»).

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання рішення Київської міської ради незаконним повинно бути доведено невідповідність такого рішення нормам законодавства та порушення внаслідок його прийняття прав або інтересів заявника.

При цьому, суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту за своєю правовою природою відповідає характеру порушеного права, про яке зазначає позивач у позові, та узгоджується з передбаченими законом способами захисту. Так Цивільний кодекс України та Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачають можливість захисту шляхом звернення з позовом про визнання акту органу місцевого самоврядування незаконним (ЦК України передбачає крім того ще і скасування відповідного акту у випадку його незаконності), тоді як Земельний кодекс України передбачає спосіб захисту у формі визнання акту недійсним.

Враховуючи викладене, спеціальним способом захисту прав у спірних (земельних) правовідносинах є визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним, водночас визначений позивачем спосіб захисту узгоджується із загальним способом захисту, встановленим нормами цивільного законодавства, та, по суті, вказані способи захисту мають єдину правову природу та порядок реалізації, так як спрямовані на встановлення обставин невідповідності такого рішення ОМС нормам закону та на припинення їх юридичної дії.

Обґрунтовуючи поданий позов, Товариство з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» посилалось на невідповідність оспорюваного рішення нормам чинного законодавства України та відсутність у Київської міської ради права на одностороннє розірвання укладеного між сторонами правочину.

Також позивач вказує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» здійснювало використання земельної ділянки, отриманої в оренду за умовами Договору №79-6-00162 від 01.12.2003, у відповідності до його цільового призначення.

Як встановлено судом, Договором оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 визначено цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення.

Відповідач вказує, що при прийнятті оскаржуваного рішення Київська міська рада керувалась ст. 9 Земельного кодексу України, Законом України «Про оренду землі», і враховуючи, що позивачем земельна ділянка не забудована відповідно до умов Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003, та зважала на стійкий громадський супротив щодо забудови земельної ділянки, а також рішення прийнято з метою врегулювання земельних відносин та раціонального використання земельних ресурсів.

При цьому, на думку відповідача, нормами чинного законодавства України та умовами Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 передбачена можливість одностороннього розірвання такого договору на вимогу орендодавця у зв'язку з невиконанням орендарем його умов у позасудовому порядку.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої ст. 651 Цивільного кодексу України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Аналогічну позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-75цс13.

Частиною 3 статті 651 Цивільного кодексу України визначено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Пунктом 13 Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 передбачено, що дія цього договору припиняється у випадках:

- закінчення терміну, на який укладено цей договір;

- одержання орендарем земельної ділянки у власність у порядку, передбаченому Земельним кодексом України;

- дострокового розірвання цього договору за згодою сторін;

- примусового вилучення земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності у порядку, визначеному законодавством України;

- ліквідації юридичної особи-орендаря;

- дострокового розірвання цього договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у випадку:

а) неналежного виконання іншою стороною умов цього договору;

б) випадкового знищення чи пошкодження земельної ділянки, яке суттєво перешкоджає використанню земельної ділянки за її цільовим призначенням;

в) з інших підстав, визначених законодавством України.

Отже, умовами Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 не передбачено право жодної із сторін в односторонньому порядку відмовитись від договору у повному обсязі або частково, а тому застосуванню підлягають загальні умови щодо порядку розірвання договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар має право господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

За змістом ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право, зокрема, вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі» визначені випадки припинення договору оренди землі у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства).

Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Частиною 4 статті 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Згідно зі ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, у разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку визначені в ст.141, 143, 144 Земельного кодексу України. Примусове припинення прав на земельну ділянку в судовому порядку можливо у разі порушень відповідних норм екологічного та інших галузей законодавства України: використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; не усунення допущених порушень законодавства в терміни, встановлені вказівками спеціально уповноважених органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів; конфіскація земельної ділянки; примусове звернення стягнення на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки. Інші дві підстави примусового припинення прав на земельну ділянку не пов'язані з порушеннями власником (землекористувачем) відповідних норм екологічного або інших галузей законодавства України.

Таким чином, з норм закону слідує, що дострокове розірвання договору оренди можливе виключно за згодою сторін або на вимогу однієї зі сторін договору за рішенням суду у випадках, передбачених законом або договором.

При цьому, окремою підставою для примусового припинення права користування земельною ділянкою на умовах оренди за рішенням суду є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у відповідача відсутнє право на розірвання Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 в односторонньому порядку як згідно умов такого договору, так і в силу закону.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення Київської міської ради №492/3499 від 21.11.2017 в частині пункту 1, а саме щодо розірвання Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 в односторонньому порядку, прийнято з порушенням норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі», якими визначено порядок розірвання договору оренди земельної ділянки, а отже вказане рішення є незаконним (недійсним), оскільки порушує права орендаря земельної ділянки.

Суд зазначає, що враховуючи предмет та підстави позову, до предмету доказування у справі входять виключно обставини порушення відповідачем приписів чинного законодавства України в частині розірвання спірного договору в односторонньому порядку, тоді як до предмету доказування у справі не входять обставини щодо належного виконання орендарем умов Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003, в тому числі щодо використання/невикористання земельної ділянки за цільовим призначенням, здійснення/нездійснення забудови земельної ділянки, сплати/несплати орендних платежів тощо.

Встановлення судом обставин щодо відсутності у відповідача як орендодавця права на односторонню відмову від договору оренди земельної ділянки, що, по суті, є підставою позовних вимог, та висновок суду щодо незаконності рішення відповідача про відмову від договору оренди, не потребують встановлення судом будь-яких інших обставин та дослідження відповідних доказів, зокрема щодо підстав та мотивів, з яких відповідач прийняв оспорюване рішення та відповідно доказів щодо порушення орендодавцем умов договору оренди.

Щодо доводів позивача, що відповідачем було незаконно змінено цільове призначення земельної ділянки (відповідно до п. 2 оскаржуваного рішення) всупереч умов договору оренди, а саме було вирішено надати земельній ділянці статус скверу, суд зазначає, що в даній частині (п. 2 рішення) рішення Київської міської ради є так само незаконним в частині, що охоплює надану у користування позивачу земельну ділянку (земельна ділянка, розміром 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006), з огляду на встановлені судом обставини щодо незаконності односторонньої відмови від договору оренди з позивачем.

При цьому, обставини щодо незаконності такої відмови достатньо для висновку суду про незаконність надання земельній ділянці (в межах земельної ділянки, яка надана позивачу у користування за договором оренди земельній ділянці, розміром 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006) статусу скверу, так як висновок суду щодо чинності права оренди позивача є достатньою підставою для ствердження про неможливість відповідача втручатись у здійснення орендарем користування земельною ділянкою в тому числі шляхом створення скверу.

Крім того, відповідно до ст. 30 Закону України «Про оренду землі» зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Таким чином, внесення змін до договору оренди земельної ділянки може відбуватись виключно за згодою сторін або за рішенням суду у визначених законом випадках.

При цьому, доводи позивача щодо конкретних порушень відповідачем норм закону щодо зміни цільового призначення земельної ділянки судом в межах даної справи не досліджуються, з огляду на висновки суду щодо чинності права оренди позивача та неправомірності вчинення відповідачем будь-яких дій, які спрямовані на втручання у здійснення орендарем права користування земельною ділянкою.

Водночас, суд звертає увагу на наступні обставини.

Як вбачається із матеріалів справи та пояснень представника позивача, прийняттю відповідачем оскаржуваного рішення про розірвання Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 передувало неодноразове прийняття рішень, що стосувалися спірної земельної ділянки та безпосередньо вказаного Договору, зокрема:

- рішення Київської міської ради №272/1328 від 02.04.2009 про відміну рішення Київської міської ради №19/179 від 26.09.2002 в частині передачі позивачу в оренду спірної земельної ділянки, пунктом 2 якого запропоновано розірвати Договір оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003;

- рішення Київської міської ради №79-6-00162 від 01.12.2003 про розірвання Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003;

- рішення Київської міської ради №8/1911 від 24.09.2015 про надання статусу скверу спірній земельній ділянці.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.08.2009 №11/329, яке не було оскаржене в апеляційному порядку та набрало законної сили, визнано недійсним та скасовано рішення відповідача №272/1328 від 02.04.2009; вказане рішення мотивовано тим, що рішення Київської міської ради від 07.08.2009 №11/329 порушує права та законні інтереси позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 у справі №910/11635/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.08.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 10.02.2016, визнано протиправним та скасовано Київської міської ради №79-6-00162 від 01.12.2003 про розірвання Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003; визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» право оренди на спірну земельну ділянку. Вказане рішення мотивоване тим, що оспорюване рішення не відповідало вимогам чинного законодавства України щодо примусового вилучення земельних ділянок та розірвання договорів, а також порушувало права Товариства з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» як землекористувача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 у справі №910/27630/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 та Вищого господарського суду України від 18.08.2016, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради №8/1911 від 24.09.2015 в частині надання статусу скверу спірній земельній ділянці; вказане рішення мотивоване тим, що рішення КМР №8/1911 від 24.09.2015 було прийняте з порушенням встановленого законом порядку зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, а також порушує права позивача як землекористувача за Договором оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду, а згідно частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

При цьому, будь-яких виключень або делегування регулювання даних правовідносин іншим нормам законодавства Конституція України не містить.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 N18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 N11-рп/2012).

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 № 8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява № 48553/99), а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95)) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини» від 18.11.2003 №01-8/1427).

Високий Суд у пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява № 32053/13), яке набуло статусу остаточного 29.01.2016, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х).

Суд зазначає, що судовими рішеннями, які набрали законної сили та є обов'язковими до виконання, було встановлено неправомірність позбавлення позивача права користування спірною земельною ділянкою шляхом розірвання відповідачем Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 в односторонньому порядку, а також надання такій земельній ділянці статусу скверу.

Більш того, рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 у справі №910/11635/15 визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» право оренди на земельну ділянку, розташовану на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва, розміром 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006 для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення, яке виникло у нього строком на 30 років на підставі договору №79-6-00162 від 01.12.2003.

Переглядаючи вказане рішення в касаційному порядку Вищий господарський суд України в постанові від 10.02.2016 встановив, що вимога про визнання за позивачем права оренди спірної земельної ділянки на підставі та умовах укладеного між сторонами договору оренди є похідною від вимоги про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 21.04.2015 р. № 443/1308, спрямована на поновлення порушеного права користування позивача на цю ділянку, внаслідок прийняття відповідачем неправомірного рішення, а отже правомірно буда задоволена.

Таким чином, судом було встановлено, по-перше, факт порушення відповідачем вимог чинного законодавства України під час прийняття рішення про розірвання Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 в односторонньому порядку, а по-друге, необхідність захисту прав та законних інтересів позивача як орендаря за таким договором у зв'язку з неправомірними діями відповідача.

В той же час, Київська міська рада, яка була обізнана про існуванням таких судових рішень, оскільки виступала відповідачем у справах Господарського суду міста Києва №11/329, №910/11635/15 та №910/27630/15, свідомо їх проігнорувала, та повторно прийняла оскаржуване у даній справі рішення від 21.11.2017 №492/3499 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ», та надання земельній ділянці площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва статусу скверу».

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - «Конвенція») та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999 р., заява №311107/96, п.54).

Відтак, право оренди земельної ділянки також є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирно володіння яким з моменту винесення оспорюваного рішення та укладання договору оренди земельної ділянки гарантується ст.ст. 1, 8, 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 р. №44277/98 «Стретч проти Сполученого Королівства» майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Аналізуючи правомірність втручання органу місцевого самоврядування у право позивача на мирне володіння майном - правом оренди, яке відбулось шляхом прийняття оскаржуваного рішення КМР, в першу чергу, встановленню підлягають обставини щодо законності такого втручання, тобто, чи передбачене законом право на односторонню відмову від договору оренди земельної ділянки орендодавцем.

Як встановлено судом, рішення про одностороннє розірвання договору оренди Київською міською радою було прийняте всупереч порядку, встановленому законом, а саме за відсутності права на вчинення таких дій, що свідчить про намагання орендодавця виключити можливість здійснення позивачем, як її орендарем, передбачених умовами Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 та нормами чинного законодавства, прав землекористувача, які є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржуване рішення від 21.11.2017 №492/3499, Київська міська рада не тільки не дотрималася принципу правової визначеності, який є одним із аспектів верховенства права в розумінні Конвенції, а й вчинила дії, спрямовані на незаконне позбавлення позивача права мирного володіння своїм майном, а саме права оренди земельної ділянки, отриманого за Договором оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003.

Стосовно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2018 у справі №910/5963/17, щодо автоматичного припинення права землекористування у випадку невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд суд відзначає наступне.

У вказаній постанові суд фактично прирівняв підстави припинення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), передбачені ст. 416 Цивільного кодексу України, ст. 102-1 Цивільного кодексу України до підстав припинення права користування земельною ділянкою, яке виникло на підставі договору оренди.

Тобто, фактично судом було встановлено тотожність двох правових інститутів, а саме оренди (найму) земельної ділянки (цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування багатоквартирного житлового будинку) та права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій).

У вказаній постанові судом було встановлено, що право землекористування відповідача, яке виникло за договором оренди земельної ділянки, припинилося автоматично в силу закону (а саме положень статті 416 Цивільного кодексу України та статті 102-1 Земельного кодексу України), а не з підстав одностороннього розірвання договору з ініціативи орендодавця шляхом прийняття оскаржуваного рішення.

Суд зазначає, що Верховним Судом не було наведено мотивів ототожнення різних правових інститутів - оренди та суперфіцію, а виключно застосовано правові норми, які регулюють правовідносини щодо припинення суперфіцію до правовідносин щодо припинення права оренди земельної ділянки.

Суд зазначає, що правове регулювання речового права на чуже майно - права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) здійснюється нормами глави 16-1 Земельного кодексу України та глави 34 Цивільного кодексу України, тоді як правове регулювання права оренди земельної ділянки здійснюється нормами глави 15, 22 Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі», зокрема, підстави припинення договору оренди землі визначені нормами ст. 31, 32 вказаного закону. Водночас, підстави припинення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), визначені нормами ст. 416 Цивільного кодексу України, ст. 102-1 Цивільного кодексу України

Враховуючи відсутність прямих застережень про це в законі та окреме нормативне регулювання вказаних інститутів, відсутні підстави вважати, що договір оренди земельної ділянки з цільовим призначенням для житлової та громадської забудови ототожнюється законодавцем з договором суперфіцію. З огляду на викладене, відсутні підстави для висновку про можливість співвіднесення норм, які регулюють право оренди земельної ділянки, з нормами, які регулюють право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), як загальних та спеціальних. Так само, відсутні підстави для застосування аналогії закону, а саме застосування у правовідносинах щодо припинення оренди земельної ділянки норм, які регулюють підстави припинення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), так як застосування аналогії закону можливе виключно у випадку відсутності правового регулювання у певних правовідносинах, тоді як у даному випадку таке регулювання здійснено законодавцем.

При цьому, суд не аналізує логіку законодавця з точку зору необхідності здійснення окремого правового регулювання таких правових інститутів та рівень функціональної необхідності виділення таких інститутів з точки зору схожості їх правової природи, так як це виходить за межі повноважень суду.

В той же час, застосування викладеної правової позиції Верховного Суду у даній справі є у будь-якому випадку неможливим з огляду на існування рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 у справі №910/11635/15, яким визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» право оренди на земельну ділянку.

Тобто, судом вже було надано висновок щодо правовідносин, які складися між позивачем та відповідачем на підставі Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003, та підтверджено існування у позивача права користування спірною земельною ділянкою, і відповідне рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів з огляду на принцип правової певності як елемент верховенства права.

Більш того, 28.03.2018 (тобто через тиждень після прийняття постанови у справі №910/5963/17) Верховним Судом у складі тієї ж колегії суддів було прийнято постанову у справі №923/474/17, якою висловлено протилежну позицію стосовно ототожнення положень законодавства щодо оренди земельних ділянок та користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій).

Зокрема, вказаною постановою Верховний Суд зазначив, що суперфіцій і оренда є окремими правовими інститутами, які регламентуються різними главами Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України і Закону України «Про оренду землі»; договір суперфіцію має особливу правову природу, відмінну від договору оренди; перевагою договору суперфіцію порівняно з договором оренди є можливість відчуження права суперфіцію без отримання згоди власника (частина 2 статті 413 Цивільного кодексу України), проте право суперфіцію земель державної і комунальної власності не може бути відчужене.

Також у викладеній постанові Верховний Суд звернув увагу, що керуючись принципом свободи договору, сторони уклади саме строковий договір оренди землі під будівництво багатоквартирного житлового будинку з правом суборенди з дотриманням норм чинного законодавства, що регулюють правовідносини оренди. При цьому позивач сплачував за спірним договором саме орендні платежі і державна реєстрація цього договору була здійснена саме як договору оренди.

З урахуванням викладеного, судом було зроблено висновок про те, що наявності у спірних правовідносинах вищезазначених ознак правовідносин суперфіцію не вбачається.

За таких обставин, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.03.2018 у справі №923/474/17, як таку, що прийнята однією і тією ж колегією суддів пізніше, підстави для тверджень про те, що право оренди позивача припинилось автоматично в силу закону у зв'язку з незабудовою є неправомірними.

За таких обставин, оскільки рішення Київської міської ради від 21.11.2017 №492/3499 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «СБС-Надія», та надання земельній ділянці площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва статусу скверу» не відповідає нормам законодавства щодо розірвання договорів та порушує права позивача як землекористувача, суд дійшов висновку, що вказане рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у межах заявлених позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат у даній справі суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частинами 1-2 статті 221 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п'ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

27.04.2018 в судовому засіданні представником позивача було подано суду заяву про вирішення питання про судові витрати в частині витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

З урахуванням того, що заява відповідача в порядку ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України була подана у підготовчому засіданні, тобто до закінчення судових дебатів, суд вважає за можливе вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, на підставі п. 5 ч. 6 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України суд призначає судове засідання для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу, і встановлює строк для подання позивачем доказів щодо розміру, понесених судових витрат.

При цьому, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача з огляду на задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ч.ч. 1, 8 ст. 129, ст.ст. 221, 232, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 21.11.2017 №492/3499 в частині розірвання Договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162 та надання статусу скверу земельній ділянці, розміром 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006, яка передана Товариству з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» в користування за умовами Договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162.

3. Стягнути з Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36; ідентифікаційний код 22883141) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» (03148, м. Київ, просп. Леся Курбаса, 1-А; ідентифікаційний код 31808795) судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Призначити судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу на 01.06.2018 р. об 11:00 год. Засідання відбудеться у приміщенні Господарського суду міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 44-Б, зал №8.

5. Встановити Товариству з обмеженою відповідальністю «СБС-НАДІЯ» п'ятиденний строк після ухвалення рішення суду для подання доказів щодо розміру понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22.05.2018

Суддя І.М. Отрош