Мною, Жуковим С.В., при ухваленні зазначеної постанови, було висловлено окрему думку, суть якої полягає в наступному.
2. За приписами підпункту 1 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у господарських справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.
3. Відтак, розгляд заяви про перегляд судових рішень з підстав встановлених положеннями ст. 111-16 ГПК України (редакція яка була чинна до 15.12.2017) здійснюється Касаційним господарським судом за правилами ГПК України в редакції, яка діяла до 15.12.2017.
4. Згідно положень п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 111-16 ГПК, заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана виключно з таких підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підвідомчості або підсудності справ; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
5. Порядок ухвалення постанови Верховного Суду України про задоволення заяви передбачений положеннями ст. 111-25 ГПК України.
6. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 111-25 ГПК України за наявності підстав, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 111-16 ГПК України, суд має право:
1) у разі порушення судом (судами) норми процесуального права, що перешкоджає подальшому провадженню у справі або полягає у порушенні правил підвідомчості (предметної підсудності):
а) скасувати судове рішення повністю або частково і передати справу на розгляд до відповідного суду першої, апеляційної чи касаційної інстанції;
б) скасувати судове рішення повністю або частково і припинити провадження у справі повністю або в певній частині;
2) у разі неправильного застосування судом (судами) норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору:
а) скасувати судове рішення (судові рішення) та ухвалити нове судове рішення чи змінити судове рішення;
б) скасувати судове рішення (судові рішення) та залишити в силі судове рішення (судові рішення), що було помилково скасовано судом апеляційної та/або касаційної інстанції.
7. Разом з тим, відповідно до положень ч. 4 ст. 111-25 ГПК України, суд не має права передавати справу на новий розгляд в інших випадках, ніж зазначені у підпункті "а" пункту 1 частини другої та пункті 2 частини третьої цієї статті.
8. Дослідивши заяву Національного Банку України про перегляд судового рішення можна дійти до висновку, що в обґрунтування підстав для перегляду постанови суду касаційної інстанції, відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 111-16 ГПК України заявник зазначав про неоднакове застосування Вищим господарським судом України статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положень статей 22, 623 Цивільного кодексу України, статей 217, 224, 225 Господарського кодексу України, статті 20 Закону України "Про заставу", статті 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та невідповідність рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду у господарських та цивільних справах висновками щодо застосування зазначених норм.
9. З зазначеного можна зробити висновок про те, що заявник у своїй заяві вказує про неоднакове застосування саме норм матеріального права та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
10. Згідно приписів ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
12. Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
13. Приписи ч. 4 ст. 111-25 ГПК встановлюють, що суд не має права передавати справу на новий розгляд в інших випадках, ніж зазначені у підпункті "а" пункту 1 частини другої та пункті 2 частини третьої цієї статті (у разі порушення судом (судами) норми процесуального права, що перешкоджає подальшому провадженню у справі або полягає у порушенні правил підвідомчості (предметної підсудності)).
15. Зазначене свідчить про недотримання у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 норм, які регулюють його діяльність, а саме ст. 111-25 ГПК України, щодо виключної підстави для передачі справи на новий розгляд до суду під час задоволення заяви про перегляд Верховним Судом України судових рішень.
16. Разом з тим, відповідно до положень ч. 5 ст. 111-25 ГПК України, у постанові Верховного Суду України, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, що була неоднаково застосована.
17. Згідно приписів частини 1 статті 32 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", юрисдикція Суду (Європейський Суд з прав людини) поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, подані йому на розгляд відповідно до статей 33, 34; 46 і 47.
18. Враховуючи те, що заява Національного Банку України про перегляд судових рішень обґрунтована неправильним застосуванням статті 6 Конвенції, то задоволення зазначеної заяви з встановленням різного застосування судами попередніх інстанцій зазначеної статті Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", відповідно до положень ч. 5 ст. 111-25 ГПК України, встановлює обов'язок зазначити висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, що була неоднаково застосована.
19. Оскільки положення частини 1 статті 32 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" встановлюють припис про те, що юрисдикція Європейського Суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, то задоволення Верховним Судом, в порядку ст. 111-25 ГПК України, заяви про перегляд судових рішень з встановленням різного застосування судами попередніх інстанцій статті 6 Конвенції дає змогу дійти до висновку про те, що в даній ситуації Верховний Суд виходить за межі своєї юрисдикції.
21. Зазначений висновок є таким, що прямо суперечить положенням ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України (редакція яка була чинна до 15.12.2017).
22. Так, відповідно до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України (редакція яка була чинна до 15.12.2017), судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.
23. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, зокрема у справі "Устименко проти України", що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії").
24. Відповідно до положень ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.
Суддя Верховного Суду С.В. Жуков