РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року Справа № 918/180/18

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Розізнана І.В. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Рівненської області від 29 березня 2018 року в справі №918/180/18 (суддя Марач В.В.)

час та місце ухвалення: 29 березня 2018 року; м. Рівне, вул. Набережна, 26А; повний текст ухвали складено 29 березня 2018 року

за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів до забезпечення позову

за позовом ОСОБА_1

до товариства з обмеженою відповідальністю "Південний Масив"

про визнання недійсним рішення загальних зборів та скасування державної реєстрації статуту

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2;

відповідача - Найдич М.А..

Заяв про відвід (самовідвід) судді (суддів) та секретаря судового засідання, з підстав, визначених статтями 35-37 ГПК України не надходило. Клопотань про роз'яснення прав та обов'язків, відповідно до статті 205 ГПК України, не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернувся в господарський суд Рівненської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Південний Масив" (надалі - Відповідач) про визнання недійсним рішення загальних зборів та скасування державної реєстрації статуту Відповідача в редакції від 20 жовтня 2015 року.

Водночас, разом з позовною заявою Позивач подав до суду першої інстанції заяву про вжиття заходів до забезпечення позову.

В даній заяві Позивач, з посиланням на статті 136 та 137 ГГПК України, просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам Центру надання адміністративних послуг, нотаріусам, всім іншим державним реєстраторам юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань проводити реєстраційні дії щодо Відповідача, а саме: державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи; державну реєстрацію переходу юридичної особи на діяльність на підставі модельного статуту; державну реєстрацію переходу юридичної особи з модельного статуту на діяльність на підставі власного установчого документа; державну реєстрацію рішення про виділ юридичної особи; державну реєстрацію рішення про припинення юридичної особи; державну реєстрацію припинення юридичної особи в результаті її реорганізації; державну реєстрацію припинення юридичної особи в результаті її ліквідації.

В обгрунтування заяви Позивач зазначає про те, що на думку останнього, існує значний ризик того, що Відповідач, в особі теперішнього учасника ОСОБА_4, продовжить дії з перешкоджання оновленню заявника у складі учасників Відповідача, шляхом прийняття нових рішень загальних зборів та проведення на їх підставі реєстраційних дій.

Крім того, Позивач вказує, що після незаконного виключення останнього зі складу учасників Відповідача, Відповідачем (його учасниками) ухвалено подальші рішення загальних зборів від невстановлених дат про вступ до Відповідача інших учасників, про затвердження змін до установчих документів, а також проведено відповідні реєстраційні дії. На переконання Позивача, Відповідач, в особі учасника ОСОБА_4 наразі може: змінити склад учасників Відповідача; змінити інші положення статуту щодо порядку формування органів Відповідача, їх повноважень, кворуму та порядку прийняття ними рішень; припинити Відповідача шляхом реорганізації (поділу, приєднання, злиття, перетворення) або ліквідації. Як вважає Позивач, вчинення кожної з цих дій є перешкодою відновлення Позивача у складі учасників у разі задоволення позову, а прийняття рішення про припинення Відповідача призведе до унеможливлення розгляду і вирішення спору про поновлення Позивача у корпоративних правах.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 29 березня 2018 року в задоволенні заяви Позивача про вжиття заходів до забезпечення позову було відмовлено.

Виносячи дану ухвалу, місцевий господарський суд виходив з того, що заява Позивача про вжиття заходів до забезпечення позову не містить обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, так само як і не містить будь-якого документального обґрунтування наявності фактичних обставин, які свідчать про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Разом з тим, в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції вказав, що заходи до забезпечення позову заявлені Позивачем є неспівмірними із заявленими останнім вимогами з урахуванням відповідності права та законного інтересу, за захистом яких Позивач звернувся до суду, та майнових наслідків заборони Відповідачу вчиняти певні дії. Позивач в заяві про забезпечення позову вказує лише на те, що вчинення кожної з дій, наведених у заяві, є перешкодами відновлення Позивача у складі учасників у разі задоволення позову, без надання будь-яких доказів та без зазначення фактичних обставин, на підтвердження викладеного в заяві.

Не погоджуючись з винесеною судом першої інстанції ухвалою, Позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.м.о. 26-31), в якій з підстав, висвітлених в ній, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити заяву Позивача про забезпечення позову.

Дана апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 має 60, 03% частки в статутному ТОВ "Фахівець", який в свою чергу має 98% частки у статутному у Відповідача. Вказані обставин, на переконання Позивача, надають право ОСОБА_4 практично в односторонньому порядку здійснювати управління Відповідачем, а враховуючи системність проведення загальних зборів за відсутності Позивача після незаконного виключення, існує значний ризик того, що Відповідач, в особі теперішнього учасника ОСОБА_4, продовжить дії з перешкоджання поновлення Позивача у складі учасників Відповідача, шляхом прийняття нових рішень загальних зборів та проведення на їх підставі реєстраційних дій.

Разом з тим, в даній апеляційній скарзі, Позивач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що з огляду на предмет позову - оскарження рішення вищого органу управління Відповідача про виключення учасника зі складу учасників та внесення відповідних змін до статуту, які підлягають обов'язковій державній реєстрації у Єдиному держреєстрі, заборона проводити реєстраційні дії щодо Відповідача є співрозмірною заявленим вимогам, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про неспіврозмірність позовних вимог із видом забезпечення позову.

Водночас, Позивач вказує і на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи Позивача щодо вирішення спору по суті, власник (учасник) Відповідача вправі (має можливість) внести зміни до відомостей про юридичну особу (Відповідача), які містяться в Єдиному державному реєстрі та до її установчих документів, і тим самим, унеможливити (утруднити) відновлення порушених прав Позивача (виконання рішення по справі) з метою запобігання чого і було подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 17 квітня 2018 року (а.м.о. 22) було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача.

Суд констатує, що 24 квітня 2018 року від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (а.м.о. 42-44), в якому з підстав, висвітлених в ньому, просить суд відмовити Позивачу у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу місцевого господарського суду без змін. Зокрема, Відповідач вказав, що міркування Позивача щодо існування ризику того, що Відповідач, в особі ОСОБА_4 продовжить дії з перешкоджання поновлення Позивача у складі учасників Відповідача шляхом прийняття нових рішень загальних зборів та проведення на їх підставі реєстраційних дій є безпідставними. Дане Відповідач обгрунтовує тим, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла, а тому з об'єктивних причин не може перешкодити Позивачу.

Ухвалою суду від 25 квітня 2018 року (а.м.о. 48) розгляд даної скарги призначено на 16 травня 2018 року на 16:00 год..

14 травня 2018 року на адресу суду від Позивача надійшла відповідь на відзив Відповідача (а.м.о. 114-115), в якій Позивач вказав, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відомо, що окрім ОСОБА_4 засновниками Відповідача є ОСОБА_6 та ТОВ "Фахівець". Позивач зазначає, що ОСОБА_6 з 07 жовтня 2016 року зареєстрована як керівник Відповідача та уповноважена представляти юридичну особу у всіх правовідносинах. Разом з тим, як вказує Позивач, пунктом 5 статті 147 ЦК України передбачено, що після смерті одного з засновників (учасників) товариства, його частка у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю переходить до спадкоємців фізичної особи або правонаступника юридичної особи - учасника товариства, якщо статутом товариства не передбачено, що такий перехід допускається лише за згодою інших учасників товариства. З огляду на що, Позивач вважає, що смерть ОСОБА_4 не є перешкодою для її правонаступників вчиняти реєстраційні дії щодо Відповідача, спрямовані на перешкоджання поновленню Позивача у складі учасників Відповідача.

Дослідивши дану відповідь на відзив, суд констатує, що в ній апелянт вказує нові доводи, що не були предметом розгляду місцевим господарським судом при винесенні ухвали щодо відмови в забезпеченні позову. Також дані доводи не були предметом оскарження за апеляційною скаргою Позивача. По суті, це є нові доводи щодо забезпечення позову.

При цьому суд констатує, що подання апелянтом нових доводів, по суті суперечить частині 1 статті 269 ГПК України, згідно котрої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Водночас, як вбачається з апеляційної скарги, Позивач отримав оспорювану ухвалу 03 квітня 2018 року.

Приписами частини 1 статті 256 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Водночас, в силу дії пункту 2 частини 2 статті 256 ГПК України: учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Згідно частини 1 статті 266 ГПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Відтак, строк на подачу доповнень та змін до апеляційної скарги на оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду від 29 березня 2018 року закінчився 13 квітня 2018 року.

Позивачем ж подано вказану відповідь на відзив (з новими доводами апеляційної скарги та заяви про забезпечення позову) лише 14 травня 2018 року, тобто через місяць після закінчення даного строку.

Відтак, в суду немає жодних підстав для розгляду нових доводів. висвітлених в даній відповіді на відзив.

В судовому засіданні від 16 травня 2018 року представник Позивача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі та у відповіді на відзив, та з підстав, висвітлених в них, просить апеляційну скаргу задоволити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити заяву Позивача про забезпечення позову.

В судовому засіданні від 16 травня 2018 року представник Відповідача заперечив щодо вимог, викладених в апеляційній скарзі, вважає її безпідставною та необгрунтованою, а тому просить відмовити в її задоволенні, залишивши ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та відзиву стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Відповідно до статті 136 ГПК України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно частини 1 статті 137 ГПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії та забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання.

Як вбачається із заяви Позивача про вжиття заходів до забезпечення позову, остання не містить обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, так само як і не містить будь-якого документального обґрунтування наявності фактичних обставин, які свідчать про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

В заяві про забезпечення позову містяться лише загальні міркування та припущення Позивача про вчинення Відповідачем в особі учасника Відповідача ОСОБА_4 будь-яких дій щодо змін як в складі учасників Відповідача, так і положень статуту щодо порядку формування органів Відповідача, їх повноважень, кворуму та порядку прийняття ними рішень.

Судом апеляційної інстанції не приймаються вищевказані посилання Позивача, з огляду на той факт, що учасник Відповідача ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла, про що свідчить наявне в матеріалах оскарження свідоцтво про смерть (а.м.о. 47), а тому з об'єктивних причин Відповідач в особі ОСОБА_4 не може перешкодити Позивачу.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів.

При цьому, сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Суд також враховує і те, що заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Суд звертає увагу, що заходи до забезпечення позову заявлені Позивачем є неспівмірними із заявленими Позивачем вимогами з урахуванням відповідності права та законного інтересу, за захистом яких позивач звернувся до суду, та майнових наслідків заборони Відповідачу вчиняти певні дії.

Позивач в заяві про забезпечення позову вказує лише на те, що вчинення кожної з дій, наведених у заяві, є перешкодами відновлення Позивача у складі учасників у разі задоволення позову, без надання будь-яких доказів та без зазначення фактичних обставин, на підтвердження викладеного в заяві.

При цьому Позивач в заяві посилається на аналогічну (на його думку) позицію щодо необхідності забезпечення позову в постанові ВС від 05 березня 2018 року в справі №910/9474/17.

Проте, з такими доводами не можна погодитись (навіть без факту смерті особи, на перешкоджання і дії котрої в заяві та апеляційній скарзі вказував Позивач).

При цьому, апеляційний господарський суд звертає увагу апелянта на те, що в справі №910/9474/17 було встановлено прийняття загальними зборами рішень щодо збільшення статутного капіталу, про вступ у товариство нових учасників, про звільнення керівника та призначення нового керівника (а не просто наведено доводи щодо можливості прийняття певних рішень, як в заяві та апеляційній скарзі Позивача).

Крім того, в справі №910/9474/17 було встановлено факт перебування відповідача в стані припинення за рішенням засновників (за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), в той час як в справі №918/180/18 існують протилежні дані (а.м.о. 116-121).

При цьому, суд звертає увагу апелянта на те, що ВС в згаданій ним постанові від 05 березня 2018 року вказав, що: "Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення Відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обгрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви".

Відтак, правова позиція, висвітлена ВС в постанові від 05 березня 2018 року в справі №910/9474/17 в розрізі з доказами, що наявні були в даній справі та наявними у справі №918/180/18, вказує якраз на те, що заява Позивача не підлягає до задоволення.

В силу дії частин 1 та 2 статті 136 ГПК України: господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову; забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Приписами частини 1 статті 137 визначено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об'єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Відповідно до пункту 4 статті 137 ГПК України: заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Приписами статті 73 ГПК України визначено, що: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В силу дії статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Згідно статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

В силу дії статті 79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши обставини справи, суд встановивши, що припущення Позивача про неможливість виконання прийнятого в подальшому судового рішення, в разі його задоволення, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, приходить до висновку, що заява Позивача про вжиття заходів до забезпечення позову є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Згідно положень частини 1 статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Оскаржувана ухвала зазначеним вимогам відповідає.

З огляду на все вищевказане, апеляційний господарський суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оспорювану ухвалу - без змін.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, в силу дії приписів статті 129 ГПК України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статтями 129, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Рівненської області від 29 березня 2018 року в справі №918/180/18 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду Рівненської області від 29 березня 2018 року в справі №918/180/18 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту постанови апеляційного господарського суду.

5. Матеріали оскарження ухвали в справі №918/180/18 повернути до господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складено 23 травня 2018 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Філіпова Т.Л.