ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.05.2018 м. Івано-ФранківськСправа № 909/1077/17
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Булки В.І., секретар судового засідання Бабенецька А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за первісним позовом: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Атлантіс ОСОБА_2",

пр-т Воз"єднання, 30 оф. 314,м.Київ, 02154,

до відповідача: ОСОБА_3 підприємства "Марс і С",

вул.Грюнвальська, 4-а, офіс 1, м.Івано-Франківськ, 76018,

про стягнення 25 703,90грн. - штрафу, 8 948,50грн. - пені, 3 001,49грн. - інфляційних втрат та 156,70грн. - 3% річних,

за зустрічним позовом: ОСОБА_3 підприємства "Марс і С",

вул.Грюнвальська, 4-а, офіс 1, м.Івано-Франківськ, 76018,

до відповідача: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Атлантіс ОСОБА_2",

пр-т Воз"єднання, 30 оф. 314,м.Київ, 02154,

про стягнення з відповідача 30 196,50грн. понесених витрат за договором;

за участю:

від позивача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Атлантіс ОСОБА_2": не з'явився;

від відповідача ОСОБА_3 підприємства "Марс і С": ОСОБА_4 - представник, (довіреність вих.№18-05/02 від 18.05.17);

встановив: товариство з обмеженою відповідальністю "Атлантіс ОСОБА_2" звернулось до господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою до ОСОБА_3 підприємства "Марс і С" про стягнення 25 703,90грн. - штрафу, 8 948,50грн. - пені, 3 001,49грн. - інфляційних втрат та 156,70грн. - 3% річних.

Ухвалою суду від 20.11.17 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі.

Судом взято до уваги приписи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчиненої в ОСОБА_4 04.11.1950р., ратифікованої Україною 17.07.1997р. (набрала чинності для України 11.09.1997р.), якими гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків, зокрема, цивільного характеру. Одночасно, реалізація "права на суд", передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого, згідно із ст.32 Конвенції, поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах Буланов та Купчик проти України заяви №№ 7714/06, 23654/08 від 09.12.2010р., Чуйкіна проти України № 28924/04 від 13.01.2011р.).

Ухвалою суду від 16.01.18 постановлено справу № 909/1077/17 розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 26.02.18 прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 підприємства "Марс і С" до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Атлантіс ОСОБА_2" про стягнення з відповідача 30 196,50грн. понесених витрат за договором, до спільного розгляду з первісним позовом. Ухвалою суду від 22.03.18 закрито підготовче провадження у справі №909/1077/17; призначено справу №909/1077/17 до судового розгляду по суті на 17.04.2018. Від позивача до суду поступив відзив на зустрічну позовну заяву (вх.№5977/18 від 16.04.18).

Ухвалою суду від 03.05.18 відкладено розгляд справи по суті на 16.05.2018; доручено Господарському суду м. Києва забезпечити проведення в режимі відеоконференції судового засідання 16.05.2018 о 10:40год. у справі №909/1077/17.

Представник позивача в засідання суду не з'явився. Засідання суду в режимі відеоконференції не відбулось, в зв'язку з неявкою представника позивача до Господарському суду м. Києва.

Представник позивача в засіданні суду 16.05.18 позовні вимоги підтримував, просив суд позов задоволити; проти зустрічного позову заперечував, при цьому вказував на: укладення 08.09.16 між сторонами договору №58 надання транспортно - експедиційних послуг вантажним транспортом; неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань (що стосується строків оплати), як наслідок позивачем нараховано відповідачу 25 703,90грн. - штрафу, 8 948,50грн. - пені, 3 001,49грн. - інфляційних втрат та 156,70грн. - 3% річних; на норми ст.ст. 509,526,530,549,625 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України; необґрунтованість зустрічного позову.

Представник відповідача, ОСОБА_3 підприємства "Марс і С", в судовому засіданні проти первісного позову заперечив, зустрічний позов підтримав, при цьому вказує на: відсутність боргу; безпідставність первісного позову; неналежне забезпечення позивачем організації та здійснення перевезення вантажу згідно заявки, що призвело до понесення відповідачем втрат в розмірі 30 196,5грн. Крім того, представник відповідача надав суду відзив (вх.№2148/18 від 07.02.18), в якому просить суд застосувати до правовідносин, які виникли між сторонами, строк позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутнього в засіданні суду представника відповідача, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, як первісного так і зустрічного позовів, обєктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства суд встановив наступне.

Між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Атлантіс ОСОБА_2" та ОСОБА_3 підприємством "Марс І С" 08.09.16 укладено Договір № 58 надання транспортно-експедиційних послуг вантажним транспортом.

Пунктом 1.1. договору встановлено, що замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання від свого імені та за рахунок замовника забезпечити організацію та здійснення перевезення вантажу замовника автомобільним транспортом в межах території України, а замовник - прийняти надані послуги та здійснити оплату у порядку передбаченому даним договором.

Відповідно до п.2.1. договору, транспортно-експедиційні послуги перевезення вантажу здійснюються автомобільним транспортом виконавця, що належить йому на праві приватної власності/оренди або від його імені транспортом, що належить третій особі з правом здійснення перевезення небезпечних вантажів. Транспортно-експедиційні послуги надаються Виконавцем лише на підставі письмових заявок замовника (додаток № 1 до даного Договору), які замовник подає за 12 годин до початку завантаження.

Розділом 4 договору встановлено порядок розрахунків.

В силу п.4.1. договору, вартість послуг за договором узгоджується сторонами на підставі наданої замовником та погодженої виконавцем заявки на перевезення.

Відповідно до п. 4.2. договору, за перевезення вантажу (як в цілому так і за перевезення окремої партії вантажу) замовник сплачує виконавцеві плату у розмірі вартості перевезення, що відображена в актах приймання-передачі виконаних робіт/наданих послуг та на підставі наданих рахунків на оплату. Розрахунки за послуги здійснюються замовником в українській національній валюті -гривні, шляхом перерахування грошових коштів па поточний рахунок виконавця.

На виконання умов договору виконавець (позивач) надав послуги замовнику (відповідачу), що підтверджується актами надання послуг, копії яких знаходяться в матеріалах справи. Даний факт підтверджено представником позивача та не заперечується представником відповідача.

Сторонами п.4.3 договору погоджено, що замовник здійснює оплату в розмірі заявленого обсягу перевезення вантажу на підставі виставлених рахунків протягом 3 банківських днів з моменту отримання рахунку від виконавця (в тому числі електронною поштою, факсимільним зв'язком) в порядку та в розмірі погодженому сторонами в заявці на перевезення.

Позивач в позовній заяві зазначає, що відповідачу виставлені рахунки на оплату (електронною поштою). Однак, відповідач проводив оплату в порушення стоків встановлених договором.

Позивач на підставі п.6.5 договору (при порушені строків, передбачених п. 4.3. даного договору, виконавець має право нарахувати, а замовник, в цьому випадку, зобов'язаний сплатити неустойку у вигляді пені в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, яку замовник зобов'язаний сплатити за кожний день такого прострочення виконання грошового зобов'язання та до моменту погашення заборгованості в повному обсязі; за порушення строків, передбачених п.4.3 даного договору виконавець має право стягнути з замовника штраф у розмірі 20 % від простроченої суми) нарахував відповідачу 8 948,50 грн. пені та 25 703,90 грн. штрафу.

За порушення грошового зобов'язання позивач на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нарахував відповідачу 3 001,49грн. інфляційних втрат та 156,70грн. 3% річних.

Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача 25 703,90грн. - штрафу, 8 948,50грн. - пені, 3 001,49грн. - інфляційних втрат та 156,70грн. - 3% річних.

Представник відповідача в засіданні суду зазначив, що у відповідача перед позивачем відсутній борг, що підтверджується актом звіряння від 31.12.16, який підписаний двома сторонами. Крім того, зазначає, що відповідачем не порушено строків оплати та наголошує, що згідно заявки №1 від 01.08.17 відповідач замовив перевезення з м.Рівне, пров.Робітничий,5 до м. Староконстантилів, вул.Залізнична,6 та с.Решетилівка Потлавської області. Однак, з невідомих причин позивач довіз товар до м.Кам'янець - Подільський. Як наслідок, відповідач за власні кошти доставив товар до місця призначення, що призвело до втрат в розмірі 30 196,50грн., які просить стягнути з позивача, про що зазначає у зустрічній позовній заяві.

Беручи до уваги викладене вище судом встановлено наступне.

За змістом ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частинами 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ст.15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Реалізація права на захист в суді здійснюється в межах самостійного процесуального правовідношення, яке виникає у особи з моменту звернення до суду за захистом порушеного цивільного права (інтересу). Стаття 15 Цивільного кодексу України закріплює за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для їх захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права.

В силу ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, для захисту права суду необхідний факт його порушення. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012р. "Про судове рішення " рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності суд вказує на наступне. За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 року).

Аналізуючи наведені вище норми права суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення як первісного так і зустрічного позову. Позивачем не надано суду належних доказів в підтвердження направлення відповідачу рахунків на оплату в строки, як цього вимагають умови договору та приписи чинного законодавства. Твердження позивача про прострочення оплати відповідачем не підтверджено матеріалами справи та не доведено представником позивача в засіданні суду. Матеріали справи містять акт звіряння взаємних розрахунків за 2016, з якого вбачається відсутність заборгованості. Позивачем не надано суду доказів оплат відповідачем за надані послуги шляхом подання належних та допустимих доказів. Відповідно до умов договору неустойка підлягає до стягнення саме за прострочення виконання грошового зобов'язання, стягнення інфляційних втрат та 3% річних застосовується також за прострочення грошового зобов'язання, оскільки позивачем не доведено обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, у суду відсутні правові підстави для задоволення первісного позову.

Відповідач у зустрічному позові просить стягнути з позивача 30 196,50грн. понесених витрат за договором. Подані відповідачем докази не встановлюють наявність обставин, на яких ґрунтуються вимоги зустрічного позову. Вимоги відповідача є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи приписи ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати слід залишити: за первісним позовом - за позивачем, за зустрічним позовом - за відповідачем.

Керуючись ст. 1291 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стст.15,16,526,629 Цивільного кодексу України, стст.13, 73-79,86,129,233,236-238,240,241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Атлантіс ОСОБА_2" до відповідача ОСОБА_3 підприємства "Марс і С" про стягнення 25 703,90грн. - штрафу, 8 948,50грн. - пені, 3 001,49грн. - інфляційних втрат та 156,70грн. - 3% річних - відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Атлантіс ОСОБА_2".

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 підприємства "Марс і С" до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Атлантіс ОСОБА_2" про стягнення з відповідача 30 196,50грн. понесених витрат за договором - відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_3 підприємством "Марс і С".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне рішення складено 21.05.2018

Суддя Булка В.І.