РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року Справа № 924/160/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Сатанов Аграр" на ухвалу господарського суду Хмельницької області від 14 лютого 2018 року по справі №924/160/16 (суддя Грамчук І.В.)

час та місце ухвалення: 14 лютого 2018 року; м. Хмельницький, майдан Незалежності, 1; вступна і резолютивна частина проголошена о 11:56 год; повний текст ухвали складено 15 лютого 2018 року

за заявою товариства з обмеженою відповідальністю "Сатанов Аграр" про перегляд рішення господарського суду Хмельницької області від 11 квітня 2016 року в справі №924/160/16 за нововиявленими обставинами

за позовом приватного підприємства "АДЛЄР"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Сатанов Аграр"

про стягнення 1 562 916 грн 79 коп.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_1; ОСОБА_2.

Заяв про відвід (самовідвід) судді (суддів) та секретаря судового засідання, з підстав, визначених статтями 35-37 ГПК України не надходило. Клопотань про роз'яснення прав та обов'язків, відповідно до статті 205 ГПК України, не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 11 квітня 2016 року позов приватного підприємства "АДЛЄР" (надалі - Позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю "Сатанов Аграр" (надалі - Відповідач) про стягнення 1 562 916 грн 79 коп. було задоволено у повному обсязі.

На виконання вищевказаного рішення, 25 квітня 2016 року видано відповідний судовий наказ.

22 листопада 2017 року на адресу господарського суду Хмельницької області від Відповідача надійшла заява (з урахуванням уточнень за вх. № 05-08/114/18 від 23 січня 2018 року) про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, у якій Відповідач просив суд переглянути рішення місцевого господарського суду за нововиявленими обставинами, скасувати дане рішення суду по справі №924/160/16 від 11 квітня 2016 року та прийняти нове, яким у задоволенні вимог Позивача відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування необхідності задоволення заяви, Відповідач посилається на частину 1 пункту 1 частини 2 статті 320 ГПК України та повідомляє, що Відповідачу стало відомо про обставини, які не були відомі суду першої інстанції та Відповідачу.

Ухвалою суду першої інстанції від 14 лютого 2018 року в задоволенні заяви Відповідача про перегляд рішення господарського суду Хмельницької області від 11 квітня 2016 року в справі №924/160/16 за нововиявленими обставинами було відмовлено.

Виносячи оспорювану ухвалу, місцевий господарський суд вказав, що судом враховується, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ч.1 ст. 78 ГПК України).

З огляду на викладене, суд, надавши правову оцінку обставинам, на які посилається у своїй заяві Відповідач, із врахуванням наведених приписів закону дійшов висновку, що останні за своєю суттю та юридичною природою не є нововиявленими, а тому заява не підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з винесеною судом першої інстанції ухвалою, Відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 3; а.с. 165-171), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просить скасувати ухвалу місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким заяву про перегляд рішення господарського суду Хмельницької області від 11 квітня 2016 року в справі №924/160/16 за нововиявленими обставинами задоволити у повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу Відповідач звертає увагу апеляційного суду на те, що 09 листопада 2017 року бухгалтер Відповідача надав на ім'я директора Відповідача доповідну про те, ним було віднайдено серед документів вимогу та докази про направлення цієї вимоги Позивачу щодо оплати переданої сої або ж зарахування цієї суми в рахунок погашення боргу за отриману, але не оплачену продукцію за договором поставки. Відповідач також вказує, що до доданих документів бухгалтером було долучено текст договору поставки, яким передбачено зарахування даного товару в рахунок поставленої Позивачу продукції. Саме такий текст, на переконання Відповідача, був предметом договору. Дані обставини, як вказує Відповідач, не були відомі а ні суду, а ні Відповідачу в особі його директора, а тому є нововиявленими.

Водночас, Відповідач також зазначив, що згідно з висновком експерта №124П від 05 вересня 2017 року, наданий Хмельницьким НДЕКЦ МВС України, у межах кримінального провадження за №0000280 за фактом підробки документу та використання підробленого документу посадовими особами Позивача, було встановлено, що в договорі поруки від 05 жовтня 2016 року та угоді про зарахування зустрічних вимог від 10 жовтня 2016 року підпис від імені директора Відповідача - ОСОБА_1, виконаний іншою особою.

Крім того, у даній апеляційній скарзі Відповідач також зазначив, що Львівським апеляційним господарським судом було розглянуто апеляційну скаргу на рішення господарського суду Івано-Франківської області в справі №909/576/17 від 11 липня 2017 року (яким позовні вимоги Позивача було задоволено у повному обсязі), за результатами розгляду якої постановою від 27 листопада 2017 року апеляційним судом було змінено оскаржуване судове рішення та зменшено розмір пені на 50%: з 312 657 грн 54 коп. до 156 328 грн 77 коп.. Вказана обставина, на думку Відповідача, є нововиявленою, оскільки у разі участі Відповідача в розгляді справи №924/160/16, на думку Відповідача, він міг би пояснити поважність причини невиплати, котрі б судом могли бути враховані у винесеному рішенні.

При цьому, Відповідач зазначив, що рішенням господарського суду Івано-Франківської області в справі №909/576/17 від 11 липня 2017 року було вирішено стягнути з Відповідача, окрім іншого, і 144349 грн 07 коп. інфляційних збитків. Проте, як вказує апелянт, суду при розгляді справи №924/160/16 не було відомо про те, що сума інфляційних збитків буде перевищувати суму курсової різниці, а тому фактично збитки, пов'язані з недоплатою курсової різниці - відсутні, що не було відомо а ні суду, а ні Відповідачу на час винесення рішення, що переглядається.

Ухвалою суду від 27 березня 2018 року (том 3; а.с. 162), з підстав, висвітлених в ній, апеляційну скаргу Відповідача залишено без руху, та зобов'язано сплатити судовий збір, а також запропоновано подати клопотання про поновлення строку.

04 квітня 2018 року Позивачем було подано заперечення проти відкриття апеляційного провадження в порядку частини 2 статті 262 ГПК України. Підставами для відмови в прийнятті апеляційної скарги Позивач вказує ті самі підстави, що зазначено апеляційним господарським судом в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху (том 3; а.с. 186-188).

Водночас, 11 квітня 2018 року Відповідачем було подано докази сплати судового збору в розмірі 1 762 грн (квитанція №18797911 від 06 квітня 2018 року), та подано клопотання про поновлення строку.

Ухвалою суду від 17 квітня 2018 року (том 3; а.с. 198) в зв'язку із усуненням недоліків, було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача. Водночас, в даній ухвалі суд, з тих же підстав, не задоволив клопотання Позивача про відмову у відкритті апеляційного провадження.

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі від 17 квітня 2018 року, Позивач надіслав відзив на апеляційну скаргу Відповідача (том 3; а.с. 200-211), в якому з підстав, висвітлених в ньому, Позивач вважає апеляційну скаргу Відповідача безпідставною та необгрунтованою, а тому просить відмовити в її задоволенні, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Разом з тим, в даному відзиві Позивач просить розгляд даної апеляційної скарги провести без участі уповноваженого представника, за наявними матеріалами, оскільки Позивач не має змоги забезпечити явку представника. У поданому відзиві Позивач вказав, що твердження Відповідача про те, що без його відома судом першої інстанції здійснено розгляд справи №924/160/16 є безпіставним, оскільки як вбачається з матеріалів справи, директором Відповідача було подане клопотання про ознайомлення з матеріалами даної справи, що свідчить про те, що Відповідачу було відомо про розгляд справи в суді першої інстанції, а відтак відомо і про прийняття рішення у даній справі. Крім того, Позивач також вказав, що матеріакли справи не містять жодного належного, допустимого та достовірного доказу того, що Відповідачем 31 грудня 2015 року дійсно було надіслано на адресу суду Позивача вимогу, адже копія квитанції не може бути таким доказом та не підтверджує жодним чином, який документ було вкладено у лист. Разом з тим, у даному відзиві Позивач вказав, що у постанові Львівського апеляційного господарського суду від 27 листопада 2017 року в справі №909/576/17, на яку посилається Відповідач, не міститься відомостей з приводу того, що судом апеляційної інстанції встановлено факт зарахування заборгованості Відповідача у порядку, в якому він посилається та намагається довести. Натомість вищевказана постанова містить встановлений судом факт існування заборгованості Відповідача, на яку посилався саме Позивач та інформацію з приводу законності рішення господарського суду Хмельницької області від 11 квітня 2016 року в справі №924/160/16.

Ухвалою суду від 25 квітня 2018 року (том 3; а.с. 216), розгляд даної апеляційної скарги було призначено на 16 травня 2018 року на 15:10 год..

В судове засідання від 16 травня 2018 року уповноважений представник Позивача не прибув, однак як вже вказувалось вище у даній судовій постанові, у відзиві на апеляційну скаргу Позивач просив суд розгляд даної апеляційної скарги здійснювати без участі уповноваженого представника, за наявними матеріалами.

З урахуванням вказаного, суд апеляційної інстанції вбачає за можливим здійснювати розгляд даної апеляційної скарги без участі уповноваженого представника Позивача, за наявними у справі матеріалами.

Суд констатує, що до початку судового засідання від 16 травня 2018 року від Відповідача надійшло клопотання (том 3; а.с. 220-232), в якому Відповідач просить долучити до матеріалів справи копії висновку експертного дослідження від 08 травня 2018 року за №1.1-0054:18 та просить зобов'язати Позивача надати суду оригінали додатків №5; №6; №7; №8; №9; №11; №12; №13; №14 та №15 до договору поставки №231/13 від 22 квітня 2015 року, укладеного між Позивачем та Відповідачем. Подане клопотання обгрунтоване тим, що вищезазначеним експертним висновком було встановлено, що підпис у графі "Покупець ОСОБА_1В." в ряді додатку до договору, виконано не ОСОБА_1, а іншою особою. Дане, на переконання Відповідача, доводить те, що Відповідач не укладав додатки договору поставки, що є додатковою підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами.

Водночас, у вищевказаному клопотанні Відповідач також зазначив, що судом першої інстанції при винесенні судового рішення, що переглядається, не було досліджено оригінали додатків, а лише оглядались їх копії, надані стороною Відповідача. Також, оскільки у судових засіданнях не брав участі уповноважений представник Відповідача, апелянт вказує, що не мав змоги подати клопотання про огляд оригіналів цих документів. В своєму клопотанні апелянт наголошує на тому, що місцевому господарському суду, при винесенні рішення, що переглядається, не було відомо, що надані на підтвердження вимог Позивача документи, є підробленими.

Відтак, з урахуванням усього вищевказаного в даному клопотанні та з урахуванням того, що Відповідач просить витребувати у Позивача оригінали додатків №5; №6; №7; №8; №9; №11; №12; №13; №14 та №15 до договору поставки №231/13 від 22 квітня 2015 року, в судовому засіданні від 16 травня 2018 року представники Відповідача просять суд відкласти розгляд справи. Разом з тим, представники Відповідача підтримали доводи, висвітлені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній, просять суд її задоволити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задоволити заяву Відповідача про перегляд рішення місцевого господарського суду від 11 квітня 2016 року в даній справі повністю.

Розглянувши клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи та витребування оригіналів документів, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

В силу дії ГПК України, а саме частини 2 статті 273: апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Як вбачається з ухвали суду про відкриття апеляційного провадження, дана скарга прийнята судом 17 квітня 2018 року, тобто з урахуванням вищевказаної норми процесу строк розгляду даної апеляційної скарги закінчується 17 травня 2018 року.

Водночас, зміст вищевказаної норми процесу свідчить про те, що законодавець, приймаючи дану норму, вивів як обов'язкову умову здійснення розгляду справ апеляційних та касаційних скарг в строки їх розгляду (без перевищення даних строків) і в силу дії частини 2 статті 202 ГПК України, не надав суду можливості відкласти розгляд, у разі коли це призведе до порушення даного строку. Дане свідчить про неможливість задоволення поданого клопотання.

В той же час суд констатує і те, що Відповідач, подаючи дане клопотання проігнорував норми діючого ГПК України, а саме те, що за замістом пункту 7 частини 2 статті 258 ГПК України, законодавець надав можливість подачі апелянтом клопотань разом з апеляційною скаргою (а не за день до закінчення строку розгляду апеляційної скарги, безпосередньо в судовому засіданні).

Аналогічне обмеження в суді апеляційної інстанції встановлено і для особи, що не подає апеляційну скаргу, котра в силу дії пункту 4 статті 263 ГПК України, подає разом з відзивом на апеляційну скаргу. Дані особливості пов'язані з тим, що в силу дії частини 1 статті 270 ГПК України: у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Водночас, з огляду на дані особливості, законодавець в даній главі (Апеляційне провадження) розділив процедуру відкриття апеляційного провадження (стаття 262 ГПК України) та призначення справи до розгляду в суді апеляційної інстанції (стаття 268 ГПК України). При цьому суд звертає увагу апелянта на те, що при призначенні справи до розгляду, вже після проведення підготовчих дій, суддя-доповідач доповідає про них колегії суддів, яка вирішує питання про проведення додаткових підготовчих дій в разі необхідності. В той же час, суд констатує, що подаючи дане клопотання безпосередньо в судове засідання (за день до закінчення строку розгляду апеляційної скарги), апелянт, по суті, позбавив суд можливості вчинити ті дії, про котрі він просить. Поряд з тим, суд констатує, що витребування оригіналів договорів (замість наявних копій) аж ніяк не доводить суду факт їх підробності чи не підробності (або підписів у них). Дане доводиться, зокрема, висновками експертів при розгляді справи (призначення котрих передбачено статтею 99 ГПК України).

Крім того, суд звертає увагу і на те, що в силу дії частини 1 статті 266 ГПК України: особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. Враховуючи ж те, що в даній справі судом відновлювався строк на оскарження оспорюваної судової ухвали (в зв'язку із закінченням даного строку), доповнення до неї могли подаватися лише до винесення судом ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне зазначити, що дане клопотання подане з порушенням норм діючого ГПК України, а саме без направлення іншим сторонам такого клопотання та без надання відповідних доказів суду.

З огляду на усе вищенаведене, колегія апеляційного господарського суду відмовляє у задоволенні клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи. Крім того, суд констатує неможливість використання в даному апеляційному провадженні нових доводів, щодо підробки підписів у додатках №2, 3, 4, 10 до договору поставки №231/3.

Заслухавши представників Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та відзиву стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено апеляційним судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Хмельницької області від 11 квітня 2016 року позов Позивача до Відповідача про стягнення 1 562 916 грн 79 коп. було задоволено у повному обсязі: стягнуто 1 015 789 грн 64 коп. боргу, 132 052 грн 65 коп. курсової різниці, 85912 грн 12 коп. річних, 126 004 грн 45 коп. пені, 203 157 грн 93 коп. штрафу та 23 443 грн 75 коп. судового збору. На виконання вищевказаного рішення, 25 квітня 2016 року видано відповідний судовий наказ.

На думку заявника, вказані суми не відповідають дійсності, оскільки на момент винесення судового рішення суду не було відомо про суттєві та істотні обставини, які значно впливають на розміри сум, стягнутих за рішенням суду.

Зокрема, Відповідач вказує, що між сторонами тривалий час існували договірні відносини. На виконання договору поставки № 231/3, за яким Відповідач отримував добрива, сторони досягли домовленості, за якою Відповідач мав можливість оплатити одержану продукцію як грошовими коштами, так і товаром у порядку взаємного зарахування вимог.

Апелянт вказує, що на виконання цієї домовленості Відповідач передав Позивачу сою на загальну суму 414 000 грн в оплату одержаної продукції; також після передачі даного товару на адресу Позивача Відповідачем було направлено вимогу, в якій вказано, що - Відповідачем було поставлено Позивачу сою на загальну суму 414 000 грн, що підтверджується видатковою накладною № РН-0000058 від 31 грудня 2015 року та було запропоновано у випадку не проведення оплати у вказаний строк, зарахувати грошові кошти, еквівалентні вартості отриманої продукції (сої), у погашення вимог Позивача до Відповідача за договором поставки № 231/3 від 22 квітня 2015 року, однак, документи з цього приводу Відповідачем були втрачені.

Разом з тим, Відповідач вказує, що 09 листопада 2017 року бухгалтер Відповідача надав на ім'я директора доповідну про те, що ним було віднайдено серед документів вимогу та докази про направлення вищевказаної вимоги Позивачу щодо оплати переданої сої або ж зарахування цієї суми у рахунок погашення боргу за отриману, але неоплачену продукцію за вказаним договором поставки. Також апелянт зазначає, що до даних документів бухгалтером було долучено текст договору поставки, яким передбачено зарахування даного товару в рахунок поставленої Позивачем продукції (саме даний текст був предметом договору, на переконання апелянта).

Відтак, на переконання Відповідача, саме дані обставини не були відомі а ні йому, а ні суду, а тому є нововиявленими.

Водночас, Відповідач вважає, що ним встановлено обставину, яка не була відома суду на момент винесення рішення у справі, а саме що сума, стягнута на користь Позивача є більшою, ніж реальна сума заборгованості. Дана обставина також не була відома Відповідачу в особі його керівника до 09 листопада 2017 року, який без наявності вказаних документів не мав можливість подати заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Додатково Відповідач звертає увагу суду на те, що рішенням суду від 11 квітня 2017 року вступило в законну силу, а на його виконання судом було видано наказ. При цьому, рішення вступило в законну силу, оскільки представники Відповідача у судовому засіданні участі не брали (копія судового рішення була направлена поштовим зв'язком, а лист повернувся до суду та не був отриманий Відповідачем). Апелянт зазначає, що пізніше, представниками Позивача та Відповідача було досягнуто згоди про зарахування вартості отриманого Позивачем 31 грудня 2015 року товару (сої) у розмірі 414 000 грн в рахунок погашення суми основного боргу з моменту отримання товару з 31 грудня 2015 року. У зв'язку з цим Позивачем було усно повідомлено Відповідача про те, що вимог щодо стягнення пені, штрафів, курсової різниці, відсотків річних будуть зменшені та повідомив, що з цього приводу буде підготовлений договір прощення боргу та додані документи мали бути подані до виконавчої служби з 5 по 20 жовтня 2016 року. Однак, наказ було передано на примусове виконання.

Крім того, Відповідач вказує, що при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження ним були виявлені наступні документи:

1) договір поставки № 05/12-15 від 05 грудня 2015 року, укладений між Позивачем та Відповідачем;

2) договір поруки від 05 жовтня 2016 року, укладений між ТОВ "Жищинці Аграр", Позивачем та Відповідачем;

3) угода про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10 жовтня 2016 року, укладена між Позивачем та ТОВ "Жищинці Аграр";

4) угода про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20 жовтня 2016 року, укладена між Позивачем та Відповідачем.

Вказані договори, як вказує Відповідач, ні ТОВ "Жищинці Аграр", ні Відповідачем не укладались, а підписи від імені директора Відповідача та тогочасного директора ТОВ "Жищинці Аграр" ОСОБА_1 останнім не проставлявся. Отже, на переконання Відповідача, ці договори є недійсними. При цьому, на думку Відповідача, у вказаних договорах містяться підроблені підписи від імені директора Відповідача і тогочасного директора ТОВ "Жищинці Аграр" ОСОБА_1.

За повідомленням Відповідача, наведена обставина є предметом кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000280 за фактом підробки документу та використання підробленого документу посадовими особами Позивача.

Відповідач зазначив, що згідно з висновком експерта № 124 П від 05 вересня 2017 року, наданим Хмельницьким НДЕКЦ МВС України, у межах вказаного кримінального провадження було встановлено, що: в оскаржуваних договорі поруки від 05 жовтня 2016 року та угоді про зарахування зустрічних вимог від 10 жовтня 2016 року підпис від імені ОСОБА_1 виконаний іншою особою; інші два договори витребовуються у межах кримінального провадження.

Також Відповідач у заяві зазначив, що внаслідок невиконання судового рішення, що переглядається, Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення пені, інфляційних збитків та відсотків за користування коштами на загальну суму 728 783 грн 28 коп..

Відповідач також зазначив, що Львівським апеляційним господарським судом було розглянуто апеляційну скаргу на рішення господарського суду Івано-Франківської області в справі №909/576/17 від 11 липня 2017 року (яким позовні вимоги Позивача було задоволено у повному обсязі), за результатами розгляду якої постановою від 27 листопада 2017 року апеляційним судом було змінено оскаржуване судове рішення та зменшено розмір пені на 50%: з 312 657 грн 54 коп. до 156 328 грн 77 коп.. Вказана обставина, на думку Відповідача, є нововиявленою, оскільки якби сторона Відповідача була залучена до судового розгляду справи №924/160/16, то змогла б пояснити суду поважність причин несвоєчасної виплати Позивачу грошових коштів.

При цьому Відповідач ще раз вказує, що в кінці грудня 2015 року на користь Позивача було переписано сою на загальну суму 414000 грн., яка в цей же день була відчужена Позивачем на користь третіх осіб та в цей же день Позивач одержав грошові кошти у вказаному розмірі. Крім того, у Відповідача було наявне зерно, яке було призначене для погашення боргів перед Позивачем, проте, у цей час (починаючи з січня місяця 2016 року) щодо Відповідача вчинялись спроби захоплення.

Крім того, Відповідач вказує, що в кінці січня місяця 2016 року ОСОБА_3 (колишній учасник Відповідача) звернувся в Хмельницький окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Державного реєстратора Городоцької районної державної адміністрації Хмельницької області, про скасування реєстраційних записів:

* від 05 вересня 2013 року про внесення змін до відомостей юридичної особи, що не пов'язані із змінами до установчих документів (реєстраційний запис про зміну керівника Відповідача);

* від 22 квітня 2014 року про державну реєстрацію змін до установчих документів (державна реєстрація зміни складу учасників Відповідача);

* від 22 квітня 2014 року про внесення змін до відомостей юридичної особи, що не пов'язані з установчими документами (зміна керівника Відповідача);

* від 24 вересня 2015 року про внесення відомостей, що не пов'язані із змінами до установчих документів (власником Відповідача визначено ОСОБА_1 В.).

Водночас, 26 лютого 2016 року в межах справи № 822/110/16 було винесено постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Далі апелянт вказує на те, що дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - володіючи підробленою довіреністю від іншого колишнього учасника Відповідача - ОСОБА_5 (громадянина ОСОБА_6) звернулась до Хмельницького окружного адміністративного з позовом до державного реєстратора Городоцької районної державної адміністрації в Хмельницькій області про визнання протиправними та зобов'язання скасувати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вищевказані реєстраційні записи.

Як вказує Відповідач, 10 травня 2016 року в межах цієї справи суд, не перевіривши обставини справи, не оглянувши оригінал довіреності, виніс постанову, якою вказані реєстраційні дії були скасовані. Ухвалою суду апеляційної інстанції вказана постанова була залишена в законній силі та 27 липня 2016 року набирала законної сили. Як вказує апелянт, судді винесли неправосудні рішення, які були використані для скасування реєстраційних дій. ОСОБА_7 вказує, що ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_4, яка діяла на підставі підробленої довіреності від імені Ш. ОСОБА_5 провели загальні збори учасників, та в серпні місяці 2016 року за безоплатним договором відчужили на користь пов'язаних осіб зерно сої врожаю 2015 року, вагою 35 680 кг та вартістю 392 480 грн, а також пшениці 6 класу, вагою 33 300 кг та вартістю 143 190 грн. Як вказує апелянт, саме вказане зерно повинно було бути використане для погашення заборгованості Відповідача перед Позивачем.

На переконання Відповідача, враховуючи ту обставину, що на момент пред'явлення позову у межах справи №924/160/16 уже фактично було погашено заборгованість на 414 000 грн, а також ту обставину, що у Відповідача було наявне майно для погашення заборгованості, підстав для примусового стягнення грошових коштів не було.

Тобто, на думку Відповідача, суду не було відомо на момент винесення рішення про те, що частина заборгованості уже була погашена, а інша частина в розмірі 535 670 грн забезпечена майном, тобто планувалась бути погашеною негайно після врахування оплаченої суми заборгованості у розмірі 414 000 грн (як вказує апелянт, на той час накладна була втрачена та виникали розбіжності щодо зарахування суми ПДВ та видачі на дану суму податкових накладних). При цьому, апелянт знову вказує, що суду не було відомо, що у тому, що відбулось прострочення боржника, немає вини Відповідача, майно якого було захоплене рейдерським способом, а тому немає підстав для застосування відповідальності.

Водночас, як вважає Відповідач, суду першої інстанції при винесенні рішення, що переглядається, не було відомо про поважність причин несвоєчасного погашення заборгованості перед Позивачем та не було повідомлено про можливість зменшення розміру пені, яка була стягнена за рішенням, що переглядається.

Окрім того, при судовому розгляді справи №909/576/17, як вказує Відповідач, в суді апеляційної інстанції, представником Позивача було висловлено позицію, що після винесення рішення пеня, відсотки річні, інфляційні збитки стягуватись не будуть, а між сторонами буде підписана мирова угода, так як фактично юристом підтверджено ту обставину, яка стосується зарахування суми 414 000 грн у момент її отримання та фактично визнано безпідставність нарахування пені, штрафів, у зв'язку з чим повторно виявлено бажання списати зайво нараховані суми шляхом укладення мирової угоди.

На переконання Відповідача, таким чином ним доводяться дві обставини, які не були відомі та не могли бути відомі суду на момент винесення рішення, що переглядається, а саме: факт погашення суми основного боргу на суму 414000 грн. у грудні місяці 2015 року та її зарахування у момент отримання товару на вказану суму; факт наявності домовленості між сторонами станом на квітень місяць 2016 року про зарахування суми 414 000 грн. зі зменшенням пені, штрафів, відсотків річних на дану суму та виявлення бажання не пред'являти вимоги щодо сплати зі сторони Відповідача пені, штрафу, відсотків річних, курсової різниці після винесення рішення судом апеляційної інстанції. Водночас, Відповідач вказує, що Позивач і тоді, і в ході судового розгляду справи № 909/576/17 висловлював позицію про не стягнення сум штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних, у зв'язку з безпідставністю їх нарахування по причині відсутності представників Відповідача при винесенні судом рішення від 11 квітня 2016 року.

Тобто, на думку Відповідача, з вказаного вище слідує, що Позивач був обізнаним, що Відповідач сплатив частину суми заборгованості шляхом передання товару на загальну суму 414 000 грн і приховав цей факт від суду для стягнення завищених сум. При цьому, Відповідач в судових засіданнях участі не брав, позовні матеріали від Позивача не отримував, так як за юридичною адресою Відповідач на той момент не знаходився, а тому всі ухвали, у тому числі, позовні матеріали повертались відправникам (у тому числі суду та Позивачу).

Крім того Відповідач звертає увагу суду і на те, що у зв'язку з тим, що директор Відповідача постійно перебуває в роз'їздах та у зв'язку з наявним корпоративним спором, на підставі якого змінювалось керівництво, по причині винесення адміністративними судами неправосудних рішень, які скасовані Вищим адміністративним судом України, у тому числі на підставі звернення не уповноваженої особи до суду з використання підробленої довіреності, у директора Відповідача в особі ОСОБА_1 не було в наявності вимоги, а також доказів отримання даної вимоги Позивачем, у тому числі тексту дійсного договору поставки, а тому до 09 листопада 2017 року Відповідач не мав юридичних підстав для перегляду рішення за нововиявленими обставинами.

Відповідач вказує, що станом на даний час, після звернення бухгалтера з доповідною, до якої долучено вимогу з доказами її направлення та дійсний текст договору, стало можливим звернутись із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Водночас, як зазначає Відповідач у своїй заяві, про факти проведення розрахунків вказувалось у телефонному режимі представниками Позивача у тому числі визнавалась і сума зарахування та була надана пропозиція зменшити стягнуту судами заборгованість шляхом складання угоди про прощення боргу у сумі, більше 300 000 грн, незаконно нарахованих Позивачем штрафних санкцій. Однак, як вказує апелянт, шляхом обману було надано у виконавчу службу договори з підробленими підписами директора, іншого змісту, що призвело до додаткових судових стягнень. Після спілкування зі слідчим, стало відомо, що оригінал договору поставки у Позивача відсутній, що додатково вказує на приховування Позивачем факту погашення заборгованості, штрафних санкцій.

Що ж до стягнення інфляційних збитків і курсової різниці, Відповідач зазначив наступне.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 11 квітня 2016 року позов Позивача до Відповідача про стягнення 1562916 грн 79 коп. було задоволено у повному обсязі: стягнуто 1 015 789 грн 64 коп. боргу, 132 052 грн 65 коп. курсової різниці, 85 912 грн 12 коп. річних, 126 004 грн 45 коп. пені, 203 157 грн 93 коп. штрафу та 23 443 грн 75 коп. судового збору.

При цьому, як вказує апелянт, рішенням господарського суду Івано-Франківської області у справі №909/576/17 від 11 липня 2017 року було вирішено стягнути з Відповідача, окрім іншого, і 144 349 грн 07 коп. інфляційних збитків.

Проте, на переконання Відповідача, суду при розгляді справи №924/160/16 не було відомо про те, що сума інфляційних збитків буде перевищувати суму курсової різниці, а тому фактично збитки, пов'язані з недоплатою курсової різниці відсутні, що не було відомо ні суду, ні Відповідачу на час винесення рішення, що переглядається.

Апелянт вказує, що рішенням господарського суду Хмельницької області від 11 квітня 2016 року було вирішено стягнути курсову різницю, з огляду на те, що сторони визначили зобов'язання в іноземній валюті, що є підставою для застосування курсової різниці.

Відповідач констатує, що вказане рішення було використане у межах справи № 909/576/17 як преюдиційне, та було встановлено факт укладення зобов'язання в іноземній валюті.

На думку Відповідача, з аналізу норм законодавства, вбачається, що вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Тобто, як вважає Відповідач, не можливо стягувати з Відповідача і курсову різницю, й інфляційні збитки, а стягненню підлягає лише одна із наведених сум. При цьому, інфляційні збитки можуть стягуватись у порядку статті 625 ЦК України як відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а курсова різниця - за порушення зобов'язання, встановленого в іноземній валюті. Відповідач стверджує, що порушення грошового зобов'язання не було, так як сторони працювали за видатковими накладними, а тому оплата могла проводитись лише з моменту пред'явлення вимоги, яких надано не було, що вказує на неможливість стягнення інфляційних збитків.

Апелянт вказує, що у судовому рішенні, що переглядається, судом було вказано на необхідність стягнення курсової різниці, проте, не було зазначено, за яким саме курсом гривні до долара США обраховується така курсова різниця. Тоді як, на день винесення судового рішення, що переглядається, Національний банк України встановив наступний курс валют: 2562.9848 грн. за 100 доларів США. Проте, апелянт вказує, що як вбачається з обставин справи, сума грошового зобов'язання була визначена у гривні.

Додатково Відповідач звертає увагу на те, що відповідно до умов Договору поставки №231/3 від 22 квітня 2015 року, а саме, пункту 2.1, асортимент товару, його кількість, ціна, визначаються у додатках та/або накладних документах відпуску товару, що є невід'ємною частиною цього договору. У випадку розбіжності даних у додатках щодо найменування, кількості і ціни товару в порівнянні з даними у відповідній видатковій накладній, перевагу має видаткова накладна. У самому договорі жодних істотних умов договору поставки викладено не було. При цьому, істотні умови договору викладались у Додатках до договору поставки №231/3.

На переконання Відповідача, при ознайомленні з матеріалами справи представниками останнього було встановлено, що у додатках було встановлено конкретні строки оплати товару : №1 від 22 квітня 2015 року на суму 182 928 грн 40 коп. із строком оплати до 25 жовтня 2015року, №2 від 29 квітня 2015 року на суму 211 537 грн 04 коп. із строком оплати до 15 жовтня 2015 року, №3 від 29 квітня 2015 року на суму 125 650 грн 01 коп. із строком оплати до 15 жовтня 2015 року, №4 від 30 квітня 2015 року на суму 250 050 грн 94 коп. із строком оплати до 15 жовтня 2015 року, № 5 від 05 травня 2015 року на суму 12 285 грн із строком оплати до 15 жовтня 2015 року, №6 від 15 травня 2015 року на суму 1315 грн із строком оплати до 10 серпня 2015 року, №7 від 29 травня 2015 року на суму 230 230 грн із строком оплати до 15 жовтня 2015 року, №8 від 03 червня 2015 року на суму 29 782 грн 10 коп. із строком оплати до 15 жовтня 2015 року, №9 від 11 червня 2015 року на суму 30 528 грн 92 коп. із строком оплати до 15 жовтня 2015 року, №11 від 24 червня 2015 року на суму 61 906 грн із строком оплати до 10 липня 2015 року, №12 від 24 червня 2015 року на суму 212 272 грн 72 коп. із строком оплати до 10 вересня 2015 року, №13 від 24 червня 2015 року на суму 55 475 грн 20 коп. із строком оплати до 10 вересня 2015 року, №14 від 17 липня 2015 року на суму 16 777 грн із строком оплати до 10 вересня 2015 року, №15 від 18 серпня 2015 року на суму 6 903 грн із строком оплати до 10 серпня 2015 року. Тобто, у випадку несплати вказаних сум у передбачений додатком строк, у Відповідача виникає прострочення.

Проте, як вказує Відповідач, вказані додатки (№№2-15) не підписувались стороною Відповідача, а тому він не знав та не міг знати про факт виникнення у нього прострочення. У матеріалах справи наявні лише копії додатків, а оригінали судом не досліджувались, у сторони Відповідача відсутні.

При цьому, як вказує Відповідач, враховуючи тривалі відносити з Позивачем, окрім наявності договору поставки, сторони працювали і за принципом одержання та оплати товару накладними. Відповідачем не заперечується факт отримання ряду товарно-матеріальних цінностей. Однак, як вказує апелянт, оплата цього товару повинна була здійснюватись протягом семи днів з дня отримання вимоги про оплату товару. Таких вимог Відповідач не отримував, внаслідок чого оплата товару не проводилась, оскільки подані Позивачем додатки з визначенням строків оплати Відповідачем не підписувались. За таких умов, Відповідач дійшов висновку, що прострочення боржника не настало і як наслідок, свідчить про неможливість стягнення штрафу, відсотків за користування коштами, курсової різниці, а також про відсутність заборгованості як такої, внаслідок чого відсутність в цій частині предмету спору.

На переконання представника Відповідача, один додаток (перший), який дійсно був підписані директором Відповідача в особі ОСОБА_1 є договірними зобов'язаннями, відповідальність за порушення якого може наставати за положеннями, встановленими Договором поставки № 231/3 від 22 квітня 2015 року, а ті додатки, які не були підписані ОСОБА_1, є позадоговірними зобов'язаннями, відповідальність за порушення яких може наставати лише у випадках та в порядку, передбачених ЦК та ГК України.

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що частини 2 статті 320 ГПК України: підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

В силу дії частини 3 статті 320 ГПК України, підставами для перегляду судових рішень у зв'язку з виключними обставинами є: встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні цієї справи судом; встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Згідно частини 4 статті 320 ГПК України: не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

ОСОБА_7 до статті 112 ГПК України (в редакції до 14 грудня 2017 року включно, станом на день подання заяви): господарський суд може переглянути прийняте ним судове рішення, яке набрало законної сили, за нововиявленими обставинами, що мають істотне значення для справи і не могли бути відомі заявникові. Перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є окремою процесуальною формою судового процесу, яка визначається юридичною природою цих обставин.

Суд констатує, що в своїй заяві та апеляційній скарзі Відповідач, обгрунтовуючи заяву пише про те, що суду при винесенні рішення від 11 квітня 2016 року не було відомо певних обставин (погашення боргу в 2015 році; що в подальшому було прийнято рішення в справі №906/576/17 та стягнення інфляційних більші за курсову різницю в даній справі і що нова справа є підставою для врахування в даній справі висновків в частині стягнення неустойки (пені; штрафу) вимогам справедливості, добросовісності, розумності), що є невідповідним вимогам частини 2 статті 320 ГПК України, оскільки за змістом даної норми обгрунтування має проводитись з призми невідомості обставин не суду, а самому заявнику. Те саме стосується і обгрунтувань підстав щодо незнання судом при винесенні рішення про погашення боргу.

Водночас, суд констатує, що до нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору. Необхідними ознаками нововиявлених обставин є: по-перше, їх наявність на час розгляду справи; по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомізаявникові на час розгляду справи.

Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені. Не можуть бути визнані нововиявленими нові обставини, тобто такі, що виникли чи змінилися після постановлення рішення, а також обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, касаційній скарзі або які могли бути встановлені при виконанні судом вимог процесуального права.

Водночас, виникнення нових або зміна обставин після вирішення спору не можуть бути підставою для зміни або скасування судового рішення. Не можуть вважатися нововиявленими обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами. Не підпадають під визначення нововиявлених обставин дані, які усувають можливу неповноту встановлення обставин справи шляхом отримання та надання стороною суду нових матеріалів вже після прийняття судових актів, без оскарження їх самих за фактом неповноти встановлення обставин справи. Відтак, є критичним посилання сторони на те, що в справі про стягнення, суд не врахував прийняття в майбутньому нового рішення (справа №909/576/17) про подальше стягнення, в якому з використанням принципів справедливості, добросовісності та розумності в частині стягнення пені. При цьому, Рівненський апеляційний господарський суд наголошує на тому, що сама наявність рішення в цій справі в поєднанні з новим позовом стало підставою використання судом даного принципу в справі №909/576/17. То ж дане врахування апріорі не може бути підставою для перегляду рішення в цій частині з подальшим застосуванням цього ж принципу і у справі №924/160/16. Що ж до того, що в справі №909/576/17 було стягнуто більше інфляційних, ні ж у даній, курсової різниці (навіть без врахування відповідності даних підстав статті 320 ГПК України, що описано вище), то колегія суду вважає, що питання стягнень, вчинених у даній справі, мало значення для справи №909/576/17 і могло бути оцінено та враховано чи не враховано судом у цій справі, а не навпаки (як того хоче апелянт).

Якщо ж оцінити стару редакцію ГПК України, то суд наголошує на тому, що однією з умов перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами на підставі статті 112 ГПК України (в редакції до 14 грудня 2017 року включно) була істотність цих обставин для вирішення спору. Тому результат перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами залежить від того, чи спростовують ці обставини факти, які було покладено в основу судового рішення.

Отже, для застосування підстави перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами, як в статті 112 ГПК України (в редакції до 14 грудня 2017 року включно), так і в статті 320 цього ж Кодексу (в редакції з 15 грудня 2017 року), необхідна одночасна наявність трьох умов: існування цих обставин на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; істотність даних обставин для розгляду справи.

ОСОБА_7 до частини 1 статті 74 ГПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, відповідно до частини другої статті 86 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, директором Відповідача 15 березня 2016 року було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи № 924/160/16 (том 1; а.с.56-57). Наведене свідчить, що Відповідачу було відомо про розгляд даної справи в суді першої інстанції, а відтак і відомо про прийняття рішення у даній справі.

Крім того, з вищенаведених ухвал суду першої інстанції також вбачається, що Відповідачу неодноразово надавалася можливість подати відзив на позовну заяву Позивача.

Суд констатує, що в заяві Відповідач вказав, що під час прийняття рішення по справі №924/160/16, господарському суду Хмельницької області не були відомі обставини, що станом на 31 грудня 2015 року на користь Позивача було відписано товар на суму 414 000 грн. (згідно видаткової накладної № 0000058 від 31 грудня 2015 року) саме для погашення заборгованості за договором поставки № 231/3 та що дану інформацію нібито було приховано Позивачем.

Відповідач посилається на те, що після передачі товару на адресу Позивача, ним було направлено вимогу, якою запропоновано оплатити вартість отриманого товару або зарахувати його у якості погашення заборгованості по договору поставки № 231/3 і що вказану вимогу Відповідачем було втрачено а потім віднайдено, що підтверджується доповідною бухгалтера від 09 листопада 2017 року. Відповідач посилається на те, що вказані обставини є нововиявленими, оскільки вони не були відомі ні суду, а ні Відповідачу.

Проте, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що Відповідачем 31 грудня 2015 року дійсно було надіслано на адресу Позивача саме зазначену вимогу. В справі наявна лише копія вимоги від 31 грудня 2015 року (том 2; а.с. 12), котра може свідчити про можливість виготовлення її, проте ніяк не може свідчити про її направлення іншій стороні.

Водночас, при подачі заяви, Відповідачем не враховано, що відносини сторін за видатковою накладною № 0000058 від 31 грудня 2015 року не були предметом розгляду в межах даної справи та є іншими правовідносинами сторін. При цьому, з огляду на вказане ознайомлення з матеріалами справи і знання про те, що Позивачем зменшення заборгованості на дану суму не вчинено, при розгляді справи за нововиявленими обставинами не можливо сказати, що дана обставина не могла бути відома Відповідачу (дані доводи заявлені лише в апеляційній скарзі на дане рішення, що подана майже через рік після винесення рішення).

В той же час, роблячи відповідний висновок та вказуючи на можливість подачі відповідного, самостійного позову, суд звертає увагу на те, що при подачі даного позову (та вирішення питання щодо його подачі), апелянту слід врахувати, що ним доводяться правовідносини, початок котрих він доводить з грудня місяця 2015 року. Крім того, суд вказує і на те, що Відповідач посилався на дані обставини і в апеляційній скарзі на рішення господарського суду Хмельницької області від 11 жовтня 2016 року, тож оспорити дану суму (окрім окремого позову) Відповідач міг (може) і шляхом подачі касаційної скарги на ухвалу апеляційного господарського суду від 27 березня 2017 року (том 1; а.с. 237-240).

При цьому, суд наголошує на тому, що відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини": суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

ОСОБА_7 до прецедентної практики Суду одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, inter alia, який полягає у тому, що у разі винесення судом остаточного рішення у справі таке рішення не може бути піддано сумніву (Рішення у справі Brumaresku v Romania [GC], N 28342/95, п. 61, ЄСПЛ 1999-VII).

Право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (пункти 22 - 23 Рішення у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, пункти 37-38 Рішення у справі "Мушта проти України" від 18 листопада 2010 року).

У пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" від 03 квітня 2008 року суд зазначив, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип остаточності рішення, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (пункт 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" від 29 жовтня 2015 року).

Відтак, зважаючи на вищевикладене, суд ще раз констатує, що Відповідач не позбавлений права на оскарження ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 27 березня 2017 року про повернення апеляційної скарги в касаційному порядку та не позбавлений права подати апеляційну скаргу на рішення господарського суду Хмельницької області від 11 квітня 2016 року в даній справі, відповідно до норм ГПК України, в редакції з 15 грудня 2017 року.

Суд ще раз констатує, що процедура скасування остаточного судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним (пункти 27-34 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Праведная проти Росії", № 69529/01).

Проте, Відповідачем жодним чином не доведено того факту, що подані докази не могли були подані до суду раніше, тобто до 11 квітня 2016 року, адже дані документи (в тому числі подана вимога) не могли складатися без відома Відповідача та його директора ОСОБА_1 (котрий підписав дану вимогу).

ОСОБА_7 до частин 3 та 6 статті 8 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні: відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів.

З урахуванням наявності у Відповідача документів, на момент винесення рішення від 11 квітня 2016 року, останні не являються нововиявленими в силу норм ГПК України, а являються лише документами, які Відповідачем не було подано до суду під час розгляду справи (в суді першої інстанції).

Також сумнівним з призми нововиявлених обставин на момент винесення оспорюваної ухвали та на момент подачі апеляційної скарги є і те, що в них апелянт вказував на гіпотетичні свої здогадки з приводу підробки підписів в усіх додатках до договору, окрім першого. При цьому, критичність сприйняття даного доводу полягає і в тому, що як вказано вище в даній судовій постанові, сам директор Відповідача, ще при її розгляді (до винесення рішення від 11 квітня 2016 року) також ознайомлювався з матеріалами справи, проте в березні місяці 2016 року жодним чином не висловив (подачею пояснень чи клопотань) сумніву в дійсності даних доказів та своїх підписі на них.

Водночас, апеляційний господарський суд наголошує і на тому, що подаючи апеляційну скаргу на рішення господарського суду Хмельницької області від 11 квітня 2016 року (том 1; а.с. 182-185), апелянт, вказуючи на зарахування між сторонами зустрічних однорідних вимог (оцінка щодо котрих дана вище), не вказував у своїх доводах на те, що ним ставляться під сумнів дані підписи та договори. Тобто, дані сумніви є новітніми щодо доказів у даній справі.

В той же час, суд вже описав неможливість прийняття поданого 16 травня 2018 року клопотання (від 16 травня 2018 року) та, як наслідок, поданих разом з ним доказів, в зв'язку з порушенням апелянтом при їх подачі норм ГПК України (відтак суд не може покласти докази, подані ним, в основу постанови).

Водночас, суд ще раз вказує на невідповідність підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами в цій справі, що наведені апелянтом, визначеними чинним ГПК України підставами (стаття 320 ГПК України).

Разом з тим, суд констатує (з огляду на пояснення існування порушення кримінальних справ та проведених в них експертиз), що в силу дії пункту 2 частини 2 статті 320 ГПК України, однією з підстав перегляду судового рішення за нововияленими обставинами є встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі.

Все вищевказане вказує на безпідставність поданої заяви та апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду.

Суд констатує, що частиною 1 статті 74 ГПК України визначено, що: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В силу дії частини 1 статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приписами статті 78 ГПК України передбачено: достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З огляду на викладене, апеляційний суд, надавши правову оцінку обставинам, на які посилається Відповідач, із врахуванням наведених приписів закону дійшов висновку, що останні за своєю суттю та юридичною природою не є нововиявленими, а тому заява не підлягає задоволенню.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак апеляційний господарський суд залишає оспорювану ухвалу без змін з огляду на її законність і обгрунтованість, а також те, що при прийнятті даної постанови, Рівненським апеляційним господарським судом не встановлено обставин, що б вказували на необхідність скасування даної ухвали (в розумінні частини 4 статті 269 ГПК України).

Керуючись статтями 129, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Сатанов Аграр" на ухвалу господарського суду Хмельницької області від 14 лютого 2018 року по справі №924/160/16 залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду Хмельницької області від 14 лютого 2018 року в справі №924/160/16 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту постанови апеляційного господарського суду.

5. Матеріали справи №924/160/16 повернути до господарського суду Хмельницької області.

Повний текст постанови виготовлено 23 травня 2018 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.