ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/11715/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Студенець В.І., Ткач І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сігнаєвської К.І.;

за участю представників:

позивача - Бачинської А.Ю.,

відповідача - 1- Сиротіна Д.В.,

2 - Беніцької В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація",

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Чебикіна С.О.)

від 30.08.2017

та постанову Київського апеляційного господарського суду

(головуючий - Андрієнко В.В., судді - Власов Ю.Л., Буравльов С.І.)

від 17.10.2017,

за позовом - товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація"

до - товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації", товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко"

про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ТОВ "АВ Фармація" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом про визнання недійсним договору надання послуги факторингу від 23.03.2017 № Ф230317/5, укладеного між ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" та ТОВ "Фрам Ко".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір має фіктивний характер та вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.08.2017 в задоволенні позову відмовлено.

При прийняті рішення місцевий суд зробив висновки, що сторони оспорюваного договору факторингу домовились про всі суттєві умови договору, його підписали уповноважені представники та скріпили печатками. Позивачем не доведено наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів фіктивними.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2017 залишено без змін.

ТОВ "АВ Фармація" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані рішення і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Підставами для скасування судових рішень позивач зазначає неправильне застосування норм матеріального права судами першої та апеляційної інстанції, зокрема ст.ст. 203, 207, 215, 234, 1077 ЦК України. Скаржник стверджує, що оспорюваний договір факторингу укладений заднім числом і не спрямований на настання реальних наслідків та є фіктивним. ТОВ "Фрам Ко" не отримало будь-якого фінансування за відступлення права вимоги, а ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" не отримало плати за користування коштами, що мають бути надані у розпорядження клієнта. На його думку, договір надання послуг факторингу укладений за відсутності внутрішніх правил надання послуг факторингу. Оскільки сторони не надали доказів виконання договору факторингу, не можна вважати, що цей договір є укладеним.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач-1 вважає рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду обґрунтованими, прийнятими із дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивач у касаційній скарзі просить переоцінити докази у справі, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції. Стверджує, що спірний договір факторингу спрямований на настання реальних наслідків, що доведено діями відповідачів в ході його виконання. Суб'єктний склад договору факторингу відповідає вимогам ст.ст. 1077-1079 ЦК України.

ТОВ "Фрам Ко" подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити її без змін, а касаційну скаргу - без задоволення з підстав, що є аналогічними відзиву відповідача-1.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначена норма кореспондується з положеннями частини першої статті 207 ГК, згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вирішуючи спір про визнання правочинів недійсними, має бути встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання відповідних правових наслідків.

Правовідносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Як встановлено господарськими судами, 23.03.2017 між ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" (фактор) та ТОВ "Фрам Ко" (клієнт) було укладено договір надання послуги факторингу №Ф230317/5, відповідно до умов якого фактор зобов'язується передати грошові кошти в сумі 659 647,64 грн, у розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до ТОВ "АВ Фармація" (боржник) в розмірі 659647,64 грн за договором поставки товару №2833 від 17.03.2015.

23.03.2017 ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" та ТОВ "Фрам Ко" складено та підписано акт до договору про надання послуг факторингу № Ф230317/5 від 23.03.2017, яким сторони засвідчили, що фактору перейшло право вимоги до ТОВ "АВ Фармація" за договором щодо сплати заборгованості у розмірі 659 647,64 грн, яка виникла відповідно до договору поставки товару № 2833 від 17.03.2015, укладеному між ТОВ "АВ Фармація" та ТОВ "Фрам Ко". ТОВ "Фрам Ко" передало, а ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації прийняло у повному обсязі документацію згідно з додатком № 2 до договору та оригінали товарно-транспортних накладних згідно з реєстром станом на 21.03.2017.

Пунктом 2.1 вказаного договору передбачено, що винагорода фактора дорівнює 5% від суми відступленої грошової вимоги, визначеної п. 1.1 договору. Фактор сплачує клієнтові у строк до 01.10.2017 шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти у розмірі 626 665,25 грн.

Згідно п. 3.1 договору №Ф230317/5 від 23.03.2017, фактор має право, зокрема не перераховувати клієнту кошти до виконання останнім обов'язку щодо відступлення фактору вимоги, вимагати від клієнта письмово повідомити боржника про відступлення вимоги фактору в строк, не пізніше 10 календарних днів з дати підписання цього договору.

Щодо аргументу касаційної скарги про фіктивність оспорюваного договору надання послуги факторингу № Ф230317/5 від 23.03.2017 Верховний Суд зазначає таке.

Частинами 1, 2 ст. 234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Якщо сторони не вчиняють жодних дій для здійснення фіктивного правочину, суд тільки приймає рішення про визнання такого правочину недійсним, без застосування реституції. Якщо ж на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З огляду на вчинення відповідачами дій щодо виконання договору про надання послуг факторингу № Ф230317/5 від 23.03.2017, зокрема, передача права вимоги до ТОВ "АВ Фармація" у розмірі 659 647,64 грн за договором поставки товару № 2833 від 17.03.2015 (акт від 23.03.2017, а. с. 65, т. 1), передача факторові документації на підтвердження права вимоги (договору поставки № 2833 від 17.03.2015, реєстрів податкових та видаткових накладних, товарно-транспорнтих накладних), оспорюваний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Аргумент касаційної скарги про те, що ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" не отримало плати за користування коштами, що мають бути надані у розпорядження клієнта та відтермінування початку фінансування клієнта (ТОВ "Фарм Ко"), обґрунтовано відхилені господарськими судами, оскільки такі обставини не свідчать про фіктивність правочину.

Саме по собі факт невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Нездійснення розрахунків між сторонами оспорюваного договору не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину фіктивним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину фіктивним.

Щодо аргументу скаржника, що спірний договір не міг бути укладений 23.03.2017, оскільки повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові з вимогою сплати боргу від 10.05.2017 № 23/03 направлено ТОВ "АВ Фармація" лише 10.05.2017 необхідно вказати наступне.

Частиною 1 ст. 1080 Цивільного кодексу України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Укладення договору про надання послуг факторингу № Ф230317/5 від 23.03.2017 не потребувало отримання згоди боржника на його укладення та відсутність такої згоди позивача не випливає на його чинність. Скаржником до суду не надано доказів та не вказано належних доводів, що направлення повідомлення про відступлення у травні 2017 року може свідчити про неможливість укладення договору про надання послуг факторингу № Ф230317/5 у березні 2017 року.

Враховуючи фінансовий характер правовідносин між сторонами, господарськими судами правильно здійснено дослідження повноважень ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" та ТОВ "Фрам Ко" на укладення такого правочину, як договір факторингу.

Встановлено, що ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" є фінансовою установою, яка має право надання послуг факторингу на підставі свідоцтва ФК № 568, виданого 07.05.2015 (а.с. 44, т. 1). Відповідно до розпорядження № 1570 від 11.05.2017 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" видано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на: надання гарантій та поручительств; надання послуг з факторингу. (а.с. 46-47, т. 1). 10.03.2017 затверджено "Правила надання фінансових послуг факторингу ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" (протокол загальних зборів учасників ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" від 10.03.2017).

Порушень вимог закону щодо повноважень на укладення відповідачами договору факторингу не виявлено, про що правильно зазначено господарськими судами.

Зміст договору № Ф230317/5 від 23.03.2017 відповідає вимогам глави 73 ЦК України та ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Сторони оспорюваного договору факторингу домовились про усі суттєві умови договору, його підписали уповноважені представники та скріпили печатками.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про відмову в задоволенні позову з підстав необґрунтованості позовних вимог.

За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції та рішення першої інстанції прийняті з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування немає.

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно з ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 у справі за № 910/11715/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді В. Студенець

І. Ткач