ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2018 року Справа № 910/1844/18

Господарський суд Херсонської області у складі судді Остапенко Т.А. при секретарі Фінаровій О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного підприємства «Кондитерський магазин», місцезнаходження: 02222, м. Київ, пр. Маяковського, 47, ідентифікаційний код: 31571400

до Фізичної особи-підприємця Сусловської Таїсії Євгеніївни, місцезнаходження: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_1

про стягнення 184651,51 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - не прибув

від відповідача - адвокат Аверянова С.Б., на підставі договору про надання правової допомоги № 25 від 02.05.2018 року, ордеру серії ХС № 77831

13.03.2018 року до Господарського суду Херсонської області за підсудністю від Господарського суду м. Києва, на підставі ухвали від 21.02.2018 року надійшла позовна заява Приватного підприємства «Кондитерський магазин» (далі - Позивач) про стягнення з Фізичної особи-підприємця Сусловської Таїсії Євгеніївни (далі - Відповідач) заборгованості у розмірі 184651,51 грн., з яких 49032,51 грн. - борг, 3 % річних та інфляційні втрати, що нараховані за договором оренди нерухомого майна № 1 від 07.09.2012 року та додатком № 3 до нього, 135619,00 грн. - неустойка за прострочення повернення майна, переданого за договором оренди № 1 від 07.09.2012 року.

В обґрунтування позовних вимог Позивач, на підставі ст. ст. 6, 11, 525, 526, 530 625, 629 653, 759, 762, ч. 2 ст. 785, ст. ст. 283, 284 ГК України, зазначає, що за договором оренди № 1 від 07.09.2012 року у користування Відповідачу, було передано приміщення, розташоване за адресою: м. Київ, пр. Маяковського, 47, загальною площею 143,7 кв.м., з щомісячною оплатою, відповідно до додаткової угоди № 3, 7700 грн. з 01.02.2015 року. Після закінчення строку дії договору оренди - 07.09.2015 року, Відповідач орендоване приміщення не звільнила, що стало підставою для звернення Позивача до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні приміщенням та стягнення неустойки у зв'язку із невиконанням обов'язку по поверненню майна. Рішенням Господарського суду м. Києва від 25.07.2016 р. у справі № 910/1197/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2016 року та Постановою Вищого господарського суду України від 07.12.2016 року, Відповідача зобов'язано звільнити приміщення та сплатити неустойку за період з 11.09.2015 року по 10.01.2016 року у розмірі 30800 грн. Враховуючи, що Відповідач приміщення звільнила лише 05.10.2016 року, а стягнута на підставі судового рішення неустойка у розмірі 30800 грн. сплачена лише 21.12.2017 року, Позивач вважає, що наявні підстави для стягнення з Відповідача неустойки за прострочення повернення майна, за період з 11.01.2016 року по 05.10.2016 року, 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення сплати неустойки у розмірі 30800 грн. з 06.09.2016 року по 21.12.2017 року. Також, Позивач зазначив, що умовами договору оренди визначений обов'язок Відповідача сплачувати орендну плату до фактичного повернення майна, проте остання вказаний обов'язок не виконала, та протягом вересня-жовтня 2016 року орендну плату у визначеному розмірі та строки не внесла, у зв'язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 8726,67 грн., на яку Позивачем нараховані 3 % річних та інфляційні збитки, які заявлені до стягнення.

Справа на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2018 року розподілена в провадження судді Остапенко Т.А.

Ухвалою від 03.04.2018 року, після усунення Позивачем недоліків позовної заяви, судом відкрито провадження у справі. Розгляд справи, на підставі ст.ст. 12, 247 ГПК України, за клопотанням Позивача, здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження.

Справу розглянуто в судових засіданнях 03.05.2018 року та 23.05.2018 року, в межах строку, визначеного ст. 248 ГПК України. Судове засідання, призначене на 03.05.2018 року відкладалося, для надання Відповідачем заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву.

Позивач в судові засіданні не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надаючи відповідь на відзив на позовну заяву, що надійшов на адресу суду 02.05.2018 року, представник Позивача заявив клопотання про розгляд справи без його участі, яке судом задоволено.

Представник Відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила та просила відмовити у його задоволенні, виклавши свої доводи у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву. Так, в обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог Відповідач зазначає, що протягом строку дії договору нею, за погодженням із Позивачем, за власний рахунок були виконані дизайнерські та ремонтні роботи у зазначеному приміщенні на загальну суму 668035,00 грн., які Позивач, на момент припинення строку дії договору відмовився відшкодовувати, а тому, вказане майно, відповідно до ст. 594 ЦК України, до здійснення ним оплати, було притримане нею, про що, належним чином було повідомлено і Позивача, що виключає можливість стягнення з неї заявленої заборгованості. Крім цього, зауважує, що після закінчення строку дії договору оренди між сторонами в усному порядку досягнута домовленість про продовження користування майном, про що свідчить відсутність у матеріалах справи вимог про звільнення майна, а також те, що протягом тривалого часу після закінчення строку дії договору, Позивач направляв на її адресу рахунки та акти-виконаних робіт за оренду майна. Також зазначає, що прострочення у здійсненні оплати за орендоване приміщення за вересень 2016 року мало місце через Позивача, який не прийняв оплату, повернувши її відповідним платежем.

В частині позовних вимог про стягнення неустойки в подвійному розмірі, відмічає, що, оскільки у спірний період, після закінчення строку дії договору, орендна плата вносилася нею своєчасно, одночасне стягнення неустойки у подвійному розмірі та орендної плати є неможливим.

Вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на стягнуту за судовим рішенням суму неустойки, вважає безпідставними.

У запереченнях Відповідачем також наголошено про включення Позивачем до позовних вимог стягнення з Відповідача 30800,00 грн., які вже були предметом розгляду у Господарському суді м. Києва по справі № 910/1197/16.

У відповідь на відзив Позивачем зазначено про безпідставність тверджень Відповідача, та наголошено на тому, що обставини припинення строку дії договору, обставини та неправомірність застосування такого виду забезпечення зобов'язань як притримання встановлювалися Господарським судом м. Києва при розгляді справи №910/1197/16, а тому не підлягають додатковому доказуванню. В частині доводів Відповідача про укладення усної угоди з оренди майна, зазначив, що відсутність претензій не свідчить про погодження на пролонгацію договору.

В судовому засіданні, 23.05.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повідомлено про дату підготовки повного судового рішення, роз'яснено процедуру оскарження рішення.

З'ясувавши обставини справи, оцінивши в сукупності досліджені докази, заслухавши пояснення представника відповідача, суд

в с т а н о в и в:

07.09.2012 між ПП "Кондитерський магазин" (орендодавцем) та ФОП Сусловською Т.Є. (орендарем) укладено договір оренди нерухомого майна № 1 (надалі - Договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення - кафе загальною площею 143,7 м2, яке розташоване за адресою: м. Київ, пр. Маяковського, 47 (а.с. 90-93).

Згідно з п. 1.2. договору оренди власником об'єкта оренди є ПП "Кондитерський магазин" на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2006 № 1101.

У пункті 2.1. договору оренди визначено, що орендар вступає у строкове платне користування об'єктом оренди у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акта приймання-передачі майна.

Відповідно до п. п. 2.3., 2.5. договору оренди у разі припинення цього договору майно повертається орендарем орендодавцю. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.

Місячна орендна плата складає 7700 грн. (п. 3.1. договору оренди в редакції додатку № 3 до договору оренди) (а.с. 94).

Сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору від 07.09.2012, якою останні згідно з п. 5.2. та п. 5.3. договору оренди погодили ремонтні, дизайнерські роботи та використання рекламних засобів за переліком, зазначеним в додатковій угоді.

На виконання умов договору оренди орендодавцем передано, а орендарем прийнято у тимчасове користування об'єкт оренди, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі від 07.10.2012, підписаним сторонами договору та скріпленим їхніми печатками.

Відповідно до п. 11.1. договору оренди останній укладається на строк 2 роки 11 місяців. Договір вважається автоматично пролонгованим, якщо жодна із сторін не попередила за 2 місяці до закінчення строку дії договору про його розірвання.

Листом від 06.07.2015 позивач повідомив відповідача про необхідність укладення нового договору та обговорення нових умов оренди приміщення, а також про те, що договір оренди від 07.09.2012 автоматично пролонгуватись не буде.

Листом від 07.09.2015 ПП "Кондитерський магазин" повідомив ФОП Сусловську Т.Є. про закінчення строку дії договору оренди та просив останню звільнити приміщення за актом прийому-передачі відповідно до умов договору.

Листом від 25.09.2015 позивач повторно повідомив відповідача про припинення між сторонами орендних правовідносин та вимагав від відповідача звільнити приміщення за актом прийому-передачі відповідно до умов договору оренди.

Строк дії договору оренди закінчився 07.09.2015 року. Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення орендованого майна позивачу в порядку, визначеному укладеним між сторонами Договором після закінчення строку його дії.

Зазначені обставини встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2016 року у справі № 910/1197/16 (а.с. 27-34), залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2016 року (а.с. 35-41) та Постановою Вищого господарського суду України від 07.12.2016 року, які на підставі ч. 4 ст. 75 ГПК України не доказуються при розгляді цієї справи. Факт належного повідомлення позивачем, у передбачений договором оренди спосіб про закінчення строку його дії та відмову від продовження його дії, відповідача було також встановлено постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.06.16 р. при розгляді справи №910/28745/15, якою скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.15 р., предмет спору - стягнення вартості невід'ємних поліпшень орендованого приміщення. Постановою Вищого господарського суду України від 28.07.2016 року Постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.06.16 у справі №910/28745/15 залишено без змін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2016 року у справі №910/1197/16 позовні вимоги ПП «Кондитерський магазин» до ФОП Сусловська Т.Є. про усунення перешкод в користуванні приміщенням шляхом виселення та стягнення 30800,00 грн. неустойки задоволені у повному обсязі. Зобов'язано ФОП Сусловську Т.Є. усунути ПП «Кондитерський магазин» перешкоди у користування приміщенням, розташованим за адресою: м. Київ, пр. Маяковського, 47, шляхом виселення із зазначеного приміщення. Стягнуто з ФОП Сусловської Т.Є. на користь ПП «Кондитерський магазин» неустойку у розмірі 30800,00 грн. за період з 11.09.2015 року по 10.01.2016 року.

Приміщення повернуто Позивачу лише 05.10.2016 року, в межах виконавчого провадження ВП № 52252918, відкритого на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 14.09.2016 року у справі № 910/1197/16, про що державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва винесено постанову від 05.10.2016 року про закінчення виконавчого провадження (а.с. 54).

Рішення суду, в частині стягнення неустойки у розмірі 30800,00 грн. виконано Відповідачем 21.12.2017 року, що підтверджено довідкою від 31.01.2018 року Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с. 95).

Також, Відповідач, всупереч умовам п. 3.4. Договору оренди, продовжуючи користуватися майном після закінчення строку дії договору оренди, не сплатив орендні платежі за вересень, жовтень 2016 року, у зв'язку із чим утворилася заборгованість у розмірі 8726,67 грн.

Зазначені обставини зумовили звернення Позивача до суду із цим позовом, предметом якого є вимоги про стягнення з Відповідача неустойки за прострочення повернення орендованого майна за період, який не був предметом розгляду у справі №910/1197/16, а саме з 11.01.2016 року по 05.10.2016 року у розмірі 135619,00 грн., 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду в частині стягнення неустойки у розмірі 38081,82 грн., заборгованості з орендної плати за вересень - жовтень 2016 року у розмірі 8726,67 грн., а також 3 % річних та інфляційних втрат у розмірі 2224,02 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання з внесення орендних платежів у вересні-жовтні 2016 р.

Статтею 509 ЦК України унормовано, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

За змістом частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У відповідності зі ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 6 ст. 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 4 ст. 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (ч. 2 ст. 785 ЦК України).

Частиною 1 статті 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Таким чином неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов'язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2016 року по справі №910/1197/16 з Відповідача на користь Позивача, на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, стягнуто неустойку за період з 11.09.2015 року по 10.01.2016 року у розмірі 30800,00 грн.

Суд, перевіривши розрахунок за період з 11.01.2016 року по 05.10.2016 року, заявленої позивачем неустойки на підставі ст. 785 Цивільного кодексу України, визнає обґрунтованими вимоги про стягнення з Відповідача 135619,00 грн.

Разом з тим, передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією в розумінні 230 ГК України. Одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення. Зазначена правова позиція наведена у постанові Верховного суду від 13.02.2018 року у справі № 910/12949/16.

Сторонами не заперечується та матеріалами справи, а саме копіями платіжних доручень (а.с. 120-129), підтверджується, що протягом зазначеного періоду Відповідачем сплачено орендні платежі в загальній сумі 53900 грн. Отже, заявлена до стягнення неустойка в сумі 135619,00 грн. підлягає зменшенню на 53900 грн. - суму внесеної орендної плати.

Таким чином, вимоги Позивача, в цій частині, підлягають частковому задоволенню із стягненням з Відповідача на користь Позивача неустойки за час прострочення повернення з оренди нерухомого майна, за період з 11.01.2016 року по 05.10.2016 року, у розмірі 81719,00 грн.

Доводи Відповідача щодо повідомлення Позивача про притримання орендованого майна до відшкодування їй вартості невід'ємних поліпшень на підставі ст. 594 ЦК України та усної домовленості сторін про подовження користування орендованим приміщенням, судом до уваги не беруться, оскільки не підтверджені допустимими доказами. Також, аргументу Відповідача щодо притримання орендованого приміщення надавалась оцінка судами при розгляді справи № 910/1197/16, зокрема зазначалось про його необґрунтованість, оскільки відповідно до положень ч. 3 ст. 595 ЦК України, останній не має права користування об'єктом оренди.

Враховуючи задоволення вимог Позивача про стягнення за вересень-жовтень 2016 р. неустойки в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, вимоги Позивача про стягнення з Відповідача заборгованості з орендної плати за цей же період в сумі 8726,67 грн., а також, нарахованих на цю суму 3 % річних і інфляційних збитків у розмірі 2224,02 грн., - задоволенню не підлягають.

Щодо вимог Позивача про стягнення із Відповідача 38081,82 грн., які складаються із 30800,00 грн. неустойки, 338,00 грн. 3 % річних, 1886,02 грн. інфляційних втрат за прострочення грошового зобов'язання із сплати неустойки, яке виникло на підставі судового рішення, суд зазначає таке.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Частиною 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 вказаної норми зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стягнення неустойки є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності, тому на неї не можуть нараховуватись проценти річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Зазначена правова позиція наведена у Постанові Верховного суду від 31.01.2018 року у справі № 915/14/17.

Отже, помилковими є посилання Позивача щодо віднесення неустойки, нарахованої на підставі ст. 785 ЦК України, до грошових зобов'язань, що виникли на підставі акту цивільного законодавства.

Тому, позовні вимоги про стягнення з Відповідача 338,00 грн. 3 % річних та 1886,02 грн. інфляційних втрат за прострочення грошового зобов'язання із сплати неустойки, яке виникло на підставі ст. 785 ЦК України, заявлені безпідставно.

Враховуючи викладене, оскільки Відповідачем, присуджена до стягнення неустойка в сумі 30800,00 грн. 21.12.2017 року в межах виконавчого провадження, була внесена на депозитний рахунок Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва, про що зазначено Позивачем та підтверджено Відповідачем, відсутні підстави для задоволення вимог Позивача в цій частині.

Таким чином, позовні вимоги ПП «Кондитерський магазин» підлягають частковому задоволенню із стягненням з Відповідача на користь Позивача неустойки за період з 11.01.2016 року по 05.10.2016 року у розмірі 81719,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке.

Так, відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір та судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам. При зверненні до суду Позивачем сплачено 2769,77 грн. судового збору Таким чином, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог Позивачу за рахунок Відповідача відшкодовується 1227,01 грн. судового збору.

Також у позовній заяві Позивачем наводиться попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, до якого включено витрати на професійну правничу допомогу, які складаються із роботи адвокатів по справі, розрахунку участі у одному судовому засіданні, підготовці процесуальних документів по справі та витрати на поштові відправлення.

Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України.

За приписами статей 123, 126 ГПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до статті 126 ГПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Правова позиція щодо стягнення, зокрема, витрат на правову допомогу, наведена у постанові Верховного суду від 03.05.2018 року по справі № 372/1010/16-ц.

Так, зазначено, що склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Однак, хоча Позивачем і долучено додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги від 26.01.2018 року, але документально не підтверджено надані послуги у цій справі, зокрема, щодо підготовки процесуальних документів, не надано платіжні документи про оплату таких послуг та витрат на поштові відправлення.

За наведених обставин, відсутні підстави для покладення на Відповідача обов'язку оплатити понесені Позивачем судові витрати з професійної правничої допомоги та вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 237, 238, 240, п.п. 17.5 п. 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

1. Позовні вимоги Приватного підприємства «Кондитерський магазин» - задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Сусловської Таїсії Євгеніївни (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_1) на користь Приватного підприємства «Кондитерський магазин» (02222, м. Київ, пр. Маяковського, 47, ідентифікаціційний код: 31571400) 81719 грн. неустойки, 1227,01 грн. судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням по справі законної сили.

5. Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (підпункт 17.5 пункту 1 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 29.05.2018 року.

Суддя Т.А. Остапенко