ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2018 р. Справа № 920/1050/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Россолов В.В. , суддя Слободін М.М.

при секретарі судового засідання Шило А.М.

за участю представників сторін:

позивача - Турченко С.П. (довіреність б/н від 23.04.20158 року, свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю №3432/10 від 20.09.2007 року);

відповідача - Ємельяненко С.В. (ордер серія СМ №20/03-18 від 20.03.2018 року, посвідчення НОМЕР_1 від 27.07.2017 року);

першої третьої особи - Ємельяненко С.В. (довіреність б/н від 01.04.2017 року, посвідчення НОМЕР_1 від 27.07.2017 року); Дмитренко В.В. (посвідчення НОМЕР_2 від 27.07.2017 року, довіреність б/н від 01.04.2017 року, свідоцтво серія НОМЕР_3 від 27.07.2017 року);

другої третьої особи - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги позивача (вх.№815С/1-43) на ухвалу господарського суду Сумської області від 04.04.2018 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Спиридонова Н.О., суддя Костенко Л.А, суддя Соп?яненко О.Ю., повна ухвала складена 11.04.2018 року) у справі №920/1050/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕНС", м. Суми,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Маркет", м. Суми,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: 1) Приватне акціонерне товариство "Сумбуд", м. Суми,

2) Сумська міська рада, м. Суми,

про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про зобов'язання відповідача знести об'єкт будівництва, корпус 27, який будується на земельній ділянці кадастровий номер :01:008:0015, загальною площею 15,5960 га, розташованій за адресою: м. Суми, пр-т М. Лушпи, 5.

16.03.2018 подав заяву б/н від 16.03.2018 (594к від 16.03.2018) про забезпечення позову у справі № 920/1050/17, відповідно до якої позивач просить суд забезпечити позов шляхом заборони вчинення державними реєстраторами прав на нерухоме майно реєстраційних дій щодо об'єктів (квартир, житлових та нежитлових приміщень) в будинку корпус 27 по пр-ту М. Лушпи, 5в м. Суми.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 04.04.2018 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Спиридонова Н.О., суддя Костенко Л.А, суддя Соп?яненко О.Ю., повна ухвала складена 11.04.2018 року) у справі №920/1050/17 в задоволенні заяви б/н від 16.03.2018 (594к від 16.03.2018) про забезпечення позову відмовлено.

Позивач з ухвалою господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи. Просить скасувати ухвалу господарського суду Сумської області від 04.04.2018 року у справі №920/1050/17 та прийняти нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову, забезпечити позов шляхом заборони вчинення державними реєстраторами прав на нерухоме майно реєстраційних дій щодо об'єктів (квартир, житлових та нежитлових приміщень) в будинку корпус 27 по пр-ту М. Лушпи, 5в м. Суми.

Також, просить розглянути апеляційну скаргу в судовому засіданні за участю представника позивача.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що ним було додано до заяви докази, які в достатньому обсязі підтверджують існування підстав для забезпечення позову, а також обґрунтовано терміновість вжиття таких заходів.

Зазначає, що з метою мінімізації порушення прав третіх осіб, яким на сьогоднішній день масово продаються об'єкти нерухомості в спірному багатоквартирному будинку, та задля можливості виконати в майбутньому судове рішення в даній справі в разі задоволення позовних вимог - такий захід забезпечення позову, як тимчасова, на час розгляду справи, заборона реєстрації прав власності на приміщення в спірному об'єкті будівництва є абсолютно адекватними та співмірними позовним вимогам.

На думку апелянта, судом при прийнятті оскаржуваної ухвали було не в повній мірі враховано принцип «ефективного захисту», на який суд посилався в ухвалі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 07.05.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на ухвалу господарського суду господарського суду Сумської області від 04.04.2018 у справі №920/1050/17 та призначено справу до розгляду на 30.05.2018 року.

16.05.2018 року від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін. (вх.№3683).

22.05.2018 року від Сумської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3845), в якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду змін. Крім того, Сумська міська рада надіслала клопотання про розгляд справи без її участі (вх.№3934 від 25.05.2018 року).

В судове засідання 30.05.2018 року з'явились представники позивача, відповідача та першої третьої особи.

Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

16.03.2018 подав заяву б/н від 16.03.2018 (594к від 16.03.2018) про забезпечення позову у справі №920/1050/17, відповідно до якої позивач просить суд забезпечити позов шляхом заборони вчинення державними реєстраторами прав на нерухоме майно реєстраційних дій щодо об'єктів (квартир, житлових та нежитлових приміщень) в будинку корпус 27 по пр-ту М. Лушпи, 5в м. Суми.

Заява позивача обґрунтована тим, що після введення в експлуатацію багатоквартирного будинку за адресою: м. Суми, пр-т М. Лушпи, 5 та продажу квартир у згаданому будинку третім особам, виникають підстави для реєстрації права власності таких осіб на придбані квартири в даному будинку. У випадку реєстрації права власності на приміщення в оспорюваному об'єкті будівництва за третіми особами виконання судового рішення в даній справі, в разі його задоволення, буде ускладнено, оскільки відповідач може ухилятись від виконання такого рішення, обґрунтовуючи це порушенням права власників квартир у даному будинку. А тому позивач вважає, що з метою унеможливлення, до вирішення спору в даній справі, передачі права власності на квартири в оспорюваному позивачем об'єкті третім особам, що істотно ускладнить виконання відповідачем судового рішення, в разі задоволення позову, на час розгляду спору належить застосувати захід забезпечення позову у виді заборони вчинення державними реєстраторами прав на нерухоме майно реєстраційних дій щодо об'єктів (квартир, житлових та нежитлових приміщень) в будинку корпус 27 по пр-ту М. Лушпи, 5 в м. Суми, оскільки право власності на об'єкт нерухомості виникає з моменту його державної реєстрації.

Також позивач посилається на те, що зазначені ним у заяві про забезпечення позову обставини підтверджуються також матеріалами іншої судової справи №920/514/16, яка наразі також розглядається господарським судом Сумської області, в якій з аналогічним предметом спору і підставами позову, тільки щодо сусіднього корпусу 28 по пр-ту М. Лушпи, 5 в м. Суми, відповідачем було надано докази реєстрації права власності на окремі житлові та нежитлові приміщення у даному будинку за третіми особами. Відповідач посилається на те, що саме ці особи, як власники приміщень в спірному будинку, є належними відповідачами за позовом про знесення такого будинку і у зв'язку із цим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у справі № 920/514/16.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції зазначив, що посилання позивача в заяві на потенційну можливість зникнення/знищення певних доказів або імовірність порушення прав особи без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Також судом зазначено, що заявником не доведено суду співмірності позовних вимог про зобов'язання знести об'єкт будівництва обраному заходу забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, з огляду на таке.

Частиною першою статті 138 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; одночасно з пред'явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими Господарським процесуальним кодексом України; після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 Господарського процесуального кодексу України, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити найменування суду, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв'язку та адресу електронної пошти, за наявності; предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову (частина перша статті 139 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

При цьому в пункті 3 вищевказаної постанови зазначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою - другою статті 74 Господарського процесуального кодексу України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, про те що саме лише посилання заявника на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення його прав і охоронюваних законом інтересів, без обґрунтування підстав для вжиття таких заходів з посиланням на відповідні докази та без обґрунтування необхідності термінового вжиття заходів забезпечення позову не може бути підставою для винесення ухвали про забезпечення позову.

Разом з тим, в апеляційній скарзі позивач посилається на те, що невжиття заходів забезпечення позову взагалі може порушити права третіх осіб, яким на сьогоднішній день продаються об'єкти нерухомості в спірному багатоквартирному будинку. Позивач не посилався на таку підставу для вжиття заходів забезпечення позову в своїй заяві, а тому вказані доводи не приймається судом до уваги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позовними вимогами Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕНС" є зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Маркет" знести об'єкт будівництва, корпус 27, який будується на земельній ділянці кадастровий номер :01:008:0015, загальною площею 15,5960 га, розташованій за адресою: м. Суми, пр-т М. Лушпи, 5.

Водночас, відповідач посилається на те, що будівництво спірного об'єкта нерухомості здійснено у відповідності до норм чинного законодавства, що підтверджується виданим управлінням державного архітектурно-будівельного контролю серії СМ №00 : від 27.12.2017 р. сертифікатом про завершення будівництва, і введення в експлуатацію спірного об'єкта.

Також вважає, що збудована ТОВ "СЕНС" автостоянка, яка розташована на суміжній земельній ділянці, є об'єктом самочинного будівництва.

Крім того, відповідач зазначає, що рішення суду в будь-якому випадку буде впливати на права та обов'язки осіб, які придбали майнові права у спірному будинку, хоч і не зареєстрували їх.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявником не доведено суду співмірність вказаної позовної вимоги із обраним заходом забезпечення позову.

Правомірним є висновок суду, що в поданій заяві, міститься лише посилання на порушення прав заявника, при цьому в заяві відсутнє достатнє обґрунтування та докази, які підтверджують доцільність та необхідність термінового забезпечення позову, а також не наведені обставини з якими заявник пов'язує порушення його прав і охоронюваних законом інтересів.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення (постанова Верховного Суду України по справі № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року).

Колегія суддів зауважує, що господарський суд, будучи органом правосуддя, повинен враховувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати отримання законним власником за результатами розгляду судової справи реальну можливість безперешкодного володіння своїм майном.

По суті, забезпечення позову - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Як наголосив Європейський суд у справі "Горнсбі проти Греції" виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

Таким чином, судова колегія вважає, що позивачем не обґрунтовано, яким чином невжиття заходів забезпечення позову може призвести до ймовірного утруднення виконання або невиконання рішення про задоволення позову про стягнення грошових коштів.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта, що судом не в повній мірі враховано принцип «ефективного захисту».

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

В свою чергу, в Рішенні Конституційного суду України від 01.12.2004 р. по справі № 1-10/2004 розкривається поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Частиною четвертою статті 55 Конституції України унормовано, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Способи захисту цивільного права та інтересу зазначені в статті 16 Цивільного кодексу України. За приписами цієї норми кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У розумінні наведених приписів спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Однак, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту" ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 р. передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов'язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов'язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов'язок розв'язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань.

Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним".

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно Рекомендації Rec (2004) 6 - "орган", про який ідеться у статті 13 Конвенції, не обов'язково має бути судовим, але якщо він не є таким, то його повноваження і ті гарантії, які він надає, доцільно визначати з огляду на реальну ефективність засобу правового захисту, який він забезпечує; -"ефективність" "засобу правового захисту" в значенні статті 13 не залежить від визначеності позитивного для заявника результату; проте вона містить певну мінімальну вимогу щодо швидкості розгляду (абз. 5 та 6 розділу «Вступ», Рекомендації Rec (2004).

Таким чином, «ефективний спосіб правового захисту» - це обраний позивачем спосіб захисту, який останній вважає найефективнішим.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі, позбавлені фактичного і правового обґрунтування та не доведені належними доказами, у зв'язку з чим підстави для скасування ухвали суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів дійшла висновку, що ухвала господарського суду Сумської області від 04.04.2018 року у справі №920/1050/17 прийнята при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального та процесуального права і підстави для її скасування відсутні, в зв'язку з чим, апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 254, 269, 271, п.1 ч.1 ст.ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Сумської області від 04.04.2018 року у справі №920/1050/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, через Харківський апеляційний господарський суд або безпосередньо до Верховного суду.

Повна постанова складена 31.05.2018 року.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Слободін М.М.