ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 922/2058/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Пількова К. М. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

за участю секретаря судового засідання Жураховської Т. О.

розглянув касаційну скаргу Харківської територіальної профспілкової організації Південної залізниці

на постанову Харківського апеляційного господарського суду (головуючий - Терещенко О.І., судді: Сіверін В.І., Слободін М.М.) від 05.12.2017

за позовом Заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до Катеринівської сільської ради

та Харківської територіальної профспілкової організації Південної залізниці

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Міністерства інфраструктури України

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця"

та Реєстраційної служби Лозівського міського районного управління юстиції

та Дитячого оздоровчого табору "Зміна"

та Комунального підприємства "Лозівське бюро технічної інвентаризації"

про визнання недійсним рішень, визнання права власності та скасування державної реєстрації.

Учасники справи:

представник прокурора - Зарудяна Н.О.,

представник позивача - Грицькова І.О.,

представник відповідача 1 - не з'явився,

представник відповідача 2 - Кухарчик І.Л. -голова, Мілешкін М.М., адвокат,

представник третьої особи 1 - Новак А.А.,

представник третьої особи 2 - Мілешкін М.М., адвокат,

представник третьої особи 3 - не з'явився,

представник третьої особи 4 - не з'явився,

представник третьої особи 5 - не з'явився.

Короткий зміст позовних вимог

1. 15.06.2017 Заступник прокурора Харківської області (далі - Прокурор) подав в інтересах держави в особі Фонду держаного майна України (далі - Позивач) позовну заяву про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Катеринівської сільської ради Лозівського району Харківської області (далі - Відповідач 1) № 95 від 16.10.2006 про видачу Харківській територіальній профспілковій організації Південної залізниці (далі - Відповідач 2) свідоцтва про право приватної власності; визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Відповідача 1 № 09 від 23.02.2012 про зміну типу власності у свідоцтві на право власності, видане Відповідачу 2; про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом Відповідача 1 від 20.02.2007; скасування державної реєстрації права приватної власності на комплекс нежитлових будівель та допоміжних споруд Дитячого оздоровчого табору "Зміна" за адресою: Харківська область, Лозівський район, с. Катеринівка, вул. Кленова, 1, від 25.02.205 за № 8912236; визнання права власності за державою Україна в особі Позивача на об'єкти нерухомого майна Дитячого оздоровчого табору "Зміна"; зобов'язання Реєстраційної служби Лозівського міського районного управління юстиції (далі - Третя особа 3) здійснити державну реєстрацію Дитячого оздоровчого табору "Зміна" за адресою: Харківська область, Лозівський район, с. Катеринівка, вул. Кленова, 1.

2. Позовна заява мотивована тим, що за оспорюваними рішеннями та свідоцтвом відбулось вибуття спірного об'єкта нерухомості із державної власності без дозволу суб'єктів управління державним майном, оскільки під час передання спірного майна у відання Відповідачу 2 як територіальній профспілковій організації Південної залізниці не переходить право власності на це майно, а лише переходить право користування цим майном без права розпорядження цим майном. Також Дитячий оздоровчий табір "Зміна" згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.03.2004 № 141-р належить до державних оздоровчих таборів, а тому набуття Відповідачем права приватної власності на майно вказаного табору є незаконним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

3. 04.09.2017 Господарський суд Харківської області вирішив відмовити у задоволенні позову. Рішення суду мотивоване тим, що Прокурор при зверненні із позовом не надав жодного доказу на підтвердження права державної власності на Дитячий оздоровчий табір "Зміна", а відтак і права вимоги про його повернення у державну власність, тому посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 17.03.2004 № 141-р без надання правовстановлюючих документів не доводить факт перебування зазначеного майна у державній власності. Згідно з листом Позивача від 05.05.2017 № 10-58-9018 спірний табір не належить до переліку організацій, установ та підприємств, що станом на 24.08.1991 перебували у віданні загальносоюзних громадських організацій на території України. Також суд вказав, що згідно з постановою Господарського суду Харківської області від 19.12.2006 у справі № АС-11/466-06 у межах адміністративної справи встановлено існування у Відповідача 2 права на реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно, оскільки означений об'єкт був побудований за рахунок чистого прибутку Південної залізниці і на цій підставі відповідно до норм статті 21 та пункту 1 статті 38 Закону України "Про власність" переданий у власність членів трудового колективу, а кошти на ремонт, оснащення та побудову цього оздоровчого закладу протягом багатьох років виділялись на підставі спільних постанов керівництва та комітету профспілки Південної залізниці. Суд також констатував наявність рішень Південної залізниці з передання табору Відповідачу 2 та факт відсутності заперечень Південної залізниці стосовно передання табору у власність Відповідача 2, а тому передання спірного майна відбулась за погодженням органу, уповноваженого на управління майном, закріпленим за залізницями. При цьому судом враховано, що спірне майно використовується за цільовим призначенням, не зазнало жодного перепрофілювання, а власником вчиняються дії та заходи щодо його утримання та поліпшення. Також суд відхилив клопотання Відповідача 2 про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин через відмову в позові з підстав необґрунтованості позову. Крім цього відхилено клопотання Прокурора про залучення до участі у справі як співпозивача Міністерства інфраструктури України, оскільки останнє не заявляло будь-яких вимог стосовно предмета спору у справі, Прокурор не заявляв позовних вимог в інтересах вказаної особи, а норми процесуального законодавства не передбачають залучення до участі у справі іншого позивача.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

4. 30.10.2017 Харківський апеляційний господарський суд ухвалив залучити до участі у справі Міністерство інфраструктури України (далі - Третя особа 1) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

5. 05.12.2017 Харківський апеляційний господарський суд вирішив апеляційну скаргу Прокурора задовольнити, а рішення Господарського суду Харківської області від 04.09.2017 скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю: визнати недійсними: рішення Виконавчого комітету Відповідача 1 № 95 від 16.10.2006 про видачу Відповідачу 2 свідоцтва про право приватної власності, рішення Виконавчого комітету Відповідача 1 № 09 від 23.02.2012 про зміну типу власності у свідоцтві на право власності, видане Відповідачу 2, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом Відповідача 1 від 20.02.2007; скасувати державну реєстрацію права приватної власності на комплекс нежитлових будівель та допоміжних споруд Дитячого оздоровчого табору "Зміна" за адресою: Харківська область, Лозівський район, с. Катеринівка, вул. Кленова, 1, від 25.02.205 за № 8912236; визнати право власності за державою Україна в особі Позивача на об'єкти нерухомого майна Дитячого оздоровчого табору "Зміна"; зобов'язати Третю особу 3 здійснити державну реєстрацію Дитячого оздоровчого табору "Зміна" за адресою: Харківська область, Лозівський район, с. Катеринівка, вул. Кленова, 1.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вибуття спірного об'єкту нерухомості з державної власності відбулось без дозволу суб'єктів управління державним майном, при прийнятті спірного рішення про оформлення права власності на майно за Відповідачем 2 не дотримано процедур передання майна у колективну власність, а у справі надані лише технічні паспорти на будівлі спірного об'єкту нерухомості, однак жодних доказів будування спірного об'єкту за рахунок чистого прибутку профспілки підприємства Південної залізниці для оформлення права власності не надавалось. Будь-яке майно, яке за часи існування Союзу РСР було передано профспілковим організаціям, належало до державної власності і не могло бути відчужено без згоди власника. За викладених підстав суд дійшов висновку про незаконність оспорюваних рішень та передачу Відповідачу 2 у власність, а відповідно і реєстрацію цього права на спірне нерухоме майно. Крім цього апеляційний суд зазначив, що Прокурором не було пропущено строку позовної давності, оскільки він дізнався про порушення інтересів держави саме під час вивчення прокуратурою Харківської області питання законності відчуження об'єктів державної і комунальної власності на території Лозівського району Харківської області, а виконання Позивачем своїх обов'язків не є безумовною підставою для наявності у нього відомостей про порушення права державної власності. За викладених підстав, та керуючись практикою Європейського суду, апеляційний суд дійшов висновку про те, що втручання держави в право Відповідача 2 на мирне володіння спірним майном не суперечить критеріям правомірного втручання в це право, оскільки спірне майно вибуло з володіння держави в незаконний спосіб.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

6. 17.01.2018 Відповідач 2 подав касаційну скаргу та клопотання про поновлення строку подання касаційної скарги. У касаційній скарзі просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 05.12.2017 повністю та залишити в силі повністю рішення Господарського суду Харківської області від 04.09.2017.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

7. Позов заявлено поза межами встановленого чинним законодавством строку позовної давності, тоді як апеляційним судом, незважаючи на посилання на докази, що підтверджують право державної власності на спірне майно, що датовані 2004 та 2010 роками, неправильно визначений початок перебігу цього строку, а тому висновок про непорушення Прокурором цього строку є помилковим.

8. Розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.03.2004 № 141-р, на яке послався апеляційний суд, не підтверджує право власності держави на спірний табір, оскільки метою цього розпорядження було недопущення під час приватизації перепрофілювання дитячих оздоровчих закладів, що не мало місце стосовно спірного табору.

9. Прокурор звернувся із вимогами у цій справі в особі неналежного позивача, оскільки уповноваженим органом здійснювати управління майном залізничного транспорту є Міністерство транспорту України (Міністерство інфраструктури України), яке делегувало вказані повноваження Укрзалізниці.

10. Інші доводи касаційної скарги аналогічні мотивам, якими обґрунтовано скасоване рішення суду першої інстанції.

Позиція Позивача, викладена у відзиві на касаційну скаргу

11. При зверненні із позовом у справі строк позовної давності не пропущений.

12. Фонд державного майна України є належним позивачем. Спірне майно незаконно відчужено без згоди власника - держави в особі Позивача, який здійснює право розпорядження спірним майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця, забезпечує захист майнових прав держави.

Позиція Третьої особи 1, викладена у відзиві на касаційну скаргу

13. Доводи у відзиві на касаційну скаргу ідентичні доводам, наведеним в касаційній скарзі.

Позиція Верховного Суду

14. Заперечуючи законність оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, скаржник стверджує про відсутність підтвердження права власності держави на спірне майно (пункт 8). Однак Суд відхиляє вказані аргументи. Як встановили суди в оскаржуваних рішеннях з посиланням на доводи Відповідача 2 та докази у справі - рішення арбітражного суду Харківської області від 15.11.2000 у справі № 11271/2-22, рішення Господарського суду Харківської області від 19.12.2006 у справі № АС-11/466-06 тощо, Відповідач 2 обґрунтовує набуття права власності на спірний об'єкт передачею спірного майна у відання територіальній профспілковій організації та прийняттям конференцією трудового колективу Південної залізниці рішення про передання спірного майна членам трудового колективу в особі уповноваженого представника - Дорожнього комітету профспілки. При цьому правовою підставою набуття права власності визначені норми статей 21 та пункт 1 статті 38 Закону України "Про власність", які діяли на час передання права власності на спірний об'єкт.

Згідно з частиною 1 статті 21 Закону України "Про власність" право колективної власності виникає на підставі: добровільного об'єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів, акціонерних товариств, інших господарських товариств і об'єднань; передачі державних підприємств в оренду; викупу колективами трудящих державного майна; перетворення державних підприємств в акціонерні та інші товариства; безоплатної передачі майна державного підприємства у власність трудового колективу, державних субсидій; пожертвувань організацій і громадян, інших цивільно-правових угод.

Відповідно до частини 1 статті 38 Закону України "Про власність" прибуток, що залишається у державного підприємства після сплати податків та інших платежів у бюджет (чистий прибуток), надходить у розпорядження трудового колективу підприємства. Частина цього прибутку передається у власність членів трудового колективу в порядку і розмірах, визначених законодавчими актами України.

Таким чином, виходячи з вказаних норм, норм цивільного законодавства, яке діяло за часів створення - будування спірного об'єкту нерухомості (статей 87, 89 ЦК УРСР та інших нормативних актів, на які послався апеляційний суд, та якими врегульовані питання щодо державної форми власності майна, що перебувало станом на 24.08.1991 у віданні підприємств та організацій, та щодо заборони відчуження такого майна без згоди відповідних органів управління), та з урахуванням розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.03.2004 № 141-р, згідно з яким оздоровчий табір "Зміна" включений до переліку державних і комунальних дитячих оздоровчих закладів, до прийняття згаданих рішень про передачу спірного майна членам трудового колективу Південної залізниці в особі профспілкової організації як уповноваженого представника трудового колективу та на момент вчинення дій щодо оформлення права власності на таке майно останнє перебувало у державній власності, правомірного висновку про що дійшов апеляційний суд. А тому протилежні аргументи скаржника про недоведеність права державної власності на спірний об'єкт нерухомості підлягають відхиленню.

15. Згідно зі статтею 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Сукупний аналіз норм частини 1 статті 7 Закону України "Про управління об'єктами державної власності", статті 4 Закону України "Про Фонд державного майна України", статей 4, 5 Закону України "Про залізничний транспорт" (в редакції, що діяла на момент передачі спірного об'єкта) дає підстави для висновку, що повноваження з розпорядження державним майном та захист права державної власності на це майно здійснює Фонд державного майна України (Позивач), а Третя особа - погоджує приватизацію об'єктів Укрзалізниці, що належать до об'єктів загальнодержавної власності.

З огляду на визначення особи Позивача як уповноваженої на розпорядження майном державної власності слід відхилити аргументи скаржника (пункт 9) щодо неналежного позивача у цій справі.

16. З огляду на встановлену апеляційним судом відсутність згоди органу, уповноваженого на розпорядження майном державної власності (Позивача), на вибуття та передання спірного майна з державної власності на користь Відповідача 2, Суд погоджується з висновком апеляційного суду про незаконність передання цього майна з посиланням на норми статей 21, 38 Закону України "Про власність".

У зв'язку із викладеним прийняття Відповідачем 1 оспорюваних рішень та видача свідоцтва про право власності Відповідачу 2 на спірний об'єкт нерухомого майна суперечить вимогам законодавства, а тому є правомірними висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для захисту права державної власності відповідно до статей 392, 393 ЦК України.

Щодо початку перебігу строку позовної давності за позовом про захист права державної власності

17. Поряд з висновком про порушене право держави на спірне нерухоме майно, наведеним у пункті 16 цієї постанови, Суд зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваній постанові також дійшов висновку, що звертаючись із позовними вимогами у цій справі, Прокурор не пропустив строк позовної давності з огляду на те, що він дізнався про порушення інтересів держави саме під час вивчення прокуратурою Харківської області питання законності відчуження об'єктів державної і комунальної власності на території Лозівського району Харківської області, а виконання Позивачем своїх обов'язків не є безумовною підставою для наявності у нього відомостей про порушення права державної власності.

Однак Суд не погоджується з цим висновком, зважаючи на таке.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень у даній справі, до 15.12.2017) та статтею 74 ГПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

У спірних правовідносинах суб'єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, а тому визначаючи початок перебігу строку позовної давності в даній справі, слід враховувати, коли про порушене право дізналась або могла дізнатись держава в особі уповноваженого органу.

Суд зазначає, що як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 17.02.2016 у справі №6-2407цс15, від 01.07.2015 у справі №6-178гс15, від 23.12.14 у справі № 3-194гс14).

Право власності держави на спірне нерухоме майно було порушене, коли нерухоме майно вибуло із володіння держави.

Встановлюючи обставини порушення прав держави на спірне нерухоме майно, апеляційний суд в оскаржуваній постанові послався як на підставу неправомірного набуття Відповідачем 2 права приватної власності на спірне майно на оспорювані рішення Відповідача 1 № 95 від 16.10.2006 про видачу Відповідачу 2 свідоцтва про право приватної власності, № 09 від 23.02.2012 про зміну типу власності у свідоцтві на право власності, видане Відповідачу 2, та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом Відповідача 1 від 20.02.2007.

Доходячи висновку про відсутність пропуску строку позовної давності, апеляційний суд послався на обставини, за яких Прокурор дізнався про оспорювані рішення та свідоцтво - під час вивчення прокуратурою Харківської області питання законності використання, відчуження об'єктів державної і комунальної власності на території Лозівського району Харківської області, а також вказав на обставини, за яких Позивач не міг дізнатись про порушене за спірними правовідносинами право власності держави згідно з оспорюваними рішеннями та свідоцтвом.

Однак, з порушенням наведених вище норм законодавства апеляційний суд не визначив початок перебігу та обрахування строку позовної давності, оскільки не послався на докази у справі, на підставі яких можна встановити, коли Позивач дізнався або міг дізнатись про порушене право, та встановити початок перебігу строку позовної давності у спірних правовідносинах, обрахувати цей строк та встановити, чи мало місце порушення цього строку.

У зв'язку із викладеним Суд дійшов висновку, що апеляційним судом не було з'ясовано обставин та не досліджено доказів на підтвердження того, коли Позивач, як орган, уповноважений розпоряджатись об'єктами державної власності, дізнався та міг дізнатись про вибуття спірного об'єкту з державної власності, а відповідно і про порушене право власності держави на спірний об'єкт нерухомого майна, оскільки апеляційним судом не була надана належна правова оцінка наявним у справі доказам, зокрема листу прокуратури Харківської області від 31.05.2017 № 08-9-17 (з повідомленням Позивача про звернення із позовом у даній справі) та листу Позивача від 24.07.2017 № 10-25-14423, а тому висновки в частині відсутності пропуску строку позовної давності при зверненні Прокурора із позовом у цій справі зроблені без належного дослідження зібраних у справі доказів та з неправильним застосуванням норм статей 256, 261, 267 ЦК України.

У зв'язку із викладеним Суд частково погоджується з аргументами скаржника (пункт 7).

Аналіз наведених норм права в сукупності із нормами Господарського процесуального кодексу України, що обмежують повноваження касаційного суду в частині здійснення додаткової оцінки доказів та обставин, не дають Верховному Суду підстав та можливостей для визначення дати початку перебігу строку позовної давності.

Крім цього питання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності належить до процесуальних повноважень судів першої та апеляційної інстанцій, а касаційний суд має право лише здійснити перевірку застосування судами правових норм глави 19 ЦК України на предмет правильності такого застосування встановленим обставинам.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 21.03.2018 у справі № 910/27026/14.

18. Враховуючи викладене, визначені статтею 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, та з урахуванням положень пункту 2 частини 1 статті 308 та пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Харківської територіальної профспілкової організації Південної залізниці задовольнити частково.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 05.12.2017 у справі № 922/2058/17 скасувати. Справу № 922/2058/17 направити на новий розгляд до Харківського апеляційного господарського суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий К. М. Пільков

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак