РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.05.2018Справа № 910/3145/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна"

Третя особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: 1) ОСОБА_1

2) ОСОБА_2

3) ОСОБА_3

про стягнення 26 922,01 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" про відшкодування шкоди в сумі 26 922,01 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок неправомірних дій фізичної особи під час керування транспортним засобом, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем, відбулась ДТП. На виконання рішень Теребовлянського районного суду Тернопільської області позивачем були здійснені страхові відшкодування у загальній сумі 27 922,01 грн. Оскільки особою, винною у вчиненні даної ДТП було визнано страхувальника відповідача, тому позивач вважає, що до нього перейшло право регресної вимоги до відповідача в межах виплаченого ним страхового відшкодування, у зв'язку із чим було подано зазначений позов.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку, що справа підсудна Господарському суду міста Києва та враховуючи предмет та підстави позову, з метою справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення спору, а також ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави, зважаючи на те, що у справі № 910/3145/18 ціна позову не перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а справа є не складною з огляду на наявні в ній матеріали, суд приходить до висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування, суд дійшов висновку про можливість здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 2 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи, що предметом спору у даній справі є відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП (в порядку регресу), сума якого була виплачена позивачем ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, то прийняття судом рішення по зазначеному позову, може вплинути на права та обов'язки зазначених фізичних осіб, у зв'язку з чим ухвалою суду від 26.03.2018 у справі № 910/3145 було залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Зобов'язано позивача направити третім особам позовну заяву з додатками, докази направлення подати до суду.

03.04.2018 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів направлення на адреси третіх осіб позовної заяви з додатками.

Ухвалою від 26.03.2018 відповідачу було запропоновано у строк протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження надати суду відзив на позов у порядку, передбаченому статтею 178 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; докази направлення відзиву позивачу.

13.04.2018 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача, в якому вказаний учасник судового процесу проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на положення ч. 2 статті 1188 Цивільного кодексу України та п. 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

Зокрема, відповідачем зазначено, що відповідно до п.1. ч. 1, ч. 2 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Згідно з п. 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад, пасажирам, пішоходам). У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (ч. 2 ст. 1188 Цивільного кодексу України).

Пунктом 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

За вимогами п. 1 ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України у випадку, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до роз'яснень, викладених у в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

ДТП відбулась за участю транспортного засобу «Ssang Yong Kyron», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, та автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5. Тобто ДТП стала наслідком дії двох джерел підвищеної небезпеки (двох транспортних засобів), відповідно при вирішенні питання про відшкодування шкоди не береться до уваги наявність вини водіїв. Відповідно, так як ДТП сталася в результаті дій ОСОБА_5 та ОСОБА_4, завдану шкоду обхідно стягнути в рівних частинах в межах лімітів встановлених законодавством зі страхових компаній, які застрахували цивільно-правову відповідальність водіїв, які спричини ДТП. При цьому, цивільно-правова відповідальність, за шкоду спричинену внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, настає незалежно від вини, адже норми ч. 2 ст. 1188 Цивільного кодексу України є спеціальними, що в своїй постанові по справі 6-108цс13 вказав Верховний Суд України, а тому на розгляд справи не впливає та обставина, що саме водія автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_2, ОСОБА_5, вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.06.2017 визнано винним у вчиненні ДТП.

23.04.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній в обґрунтування позову зіслався на те, що п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Ключовим словом в даному випадку є «відповідальність». Відповідно до вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.06.2016 року відповідальною (винною) особою у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули та були травмовані люди, є саме ОСОБА_5, цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПрАТ «СК «Євроінс Україна».

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 01.03.2016 та рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15.04.2016 року було вирішено стягнути страхове відшкодування на користь потерпілих осіб солідарно з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» та ПрАТ «СК «Євроінс Україна» (ПАТ «ХДІ Страхування»), оскільки на момент розгляду даних справ не було постановлено вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області про встановлення вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України, внаслідок вчинення якого загинули та були травмовані люди.

Отже, ПАТ «НАСК «ОРАНТА», відшкодувавши шкоду, завдану діями ОСОБА_5, відповідальність якого застрахована в ПрАТ «СК «Євроінс Україна», отримало право зворотної вимоги (регресу) до ПрАТ «СК «Євроінс Україна», як до особи, що є відповідальною за дані збитки відповідно до закону.

Наразі, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

До того ж, з огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

11.11.2013 між ОСОБА_3 та ПАТ «HACK «Оранта» укладений договір № АС/5899209, предметом якого є страхування цивільно-правової відповідальності власників (водіїв) наземного транспортного засобу «Ssang Yong Куrоn» державний реєстраційний № НОМЕР_1.

22.12.2013 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Ssang Yong Куron», державний реєстраційний № НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля «Subaru Forester», державний реєстраційний номер № НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5.

Відповідно до вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.06.2016, дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм автомобіля «Subaru Forester», д.н.з. НОМЕР_2, ОСОБА_5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, тобто вчиненням злочину, яке передбачене ч. 3 ст. 286 КК України.

Відповідальність водія транспортного засобу «Subaru Forester» д.н.з. НОМЕР_2 була застрахована в ПАТ «ХДІ Страхування» (після зміни назви - ПрАТ «СК «Євроінс Україна») згідно поліса №АС/5503986, франшиза становить 1000,00 грн.

Відповідальність водія транспортного засобу «Ssang Yong Куrоn» д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована в ПАТ «HACK «ОРАНТА», згідно поліса № АС/5899209.

У зв'язку з тим, що розгляд кримінальної справи щодо обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення тривав протягом трьох років, потерпілі особи у дорожньо-транспортній пригоді звернулися до суду з позовами про відшкодування збитків (матеріальних та моральних), що були спричинені внаслідок ДТП.

За результатами розгляду позовних заяв прийнято рішення щодо стягнення в порядку ч. 2 ст. 1188 Цивільного кодексу України з ПАТ «HACK «ОРАНТА» та ПАТ «ХДІ Страхування» (ПрАТ «СК «Євроінс Україна») страхового відшкодування.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 01.03.2016 стягнуто на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду за смерть дочки з ПАТ «ХДІ Страхування» в розмірі 3654,00 грн, та з ПАТ «HACK «ОРАНТА» в розмірі 3654,00 грн.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15.04.2016 стягнуто на користь позивача - ОСОБА_2 за смерть її дочки з ПАТ «ХДІ Страхування» майнову шкоду (витрати, пов'язані з похованням та спорудження надгробного пам'ятника) в розмірі 18 523,11 грн та моральну шкоду в розмірі 3654,00 грн, та з ПАТ «HACK «ОРАНТА» стягнуто майнову шкоду в розмірі 18 523,11 грн та моральну шкоду в розмірі 3 654, 00 грн; стягнуто на користь позивача - ОСОБА_3 з ПАТ «ХДІ Страхування» майнову шкоду в розмірі 1 624,00 грн, та в інтересах її сина стягнуто майнову шкоду у розмірі 466,90 грн, та з ПАТ «HACK «ОРАНТА» стягнуто на користь позивача ОСОБА_3 майнову шкоду в розмірі 1 624,00 грн та в інтересах її неповнолітнього сина ОСОБА_7 стягнуто майнової шкоди у розмірі 466,90 грн.

03.04.2017 ПАТ «HACK «ОРАНТА», виконуючи рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 01.03.2016, на підставі страхового акту № ОЦВЗ-С-15-6612/2 та розрахунку страхового відшкодування до нього, здійснено виплату моральної шкоди на користь ОСОБА_1 в розмірі 3 654,00 грн.

26.01.2017 ПАТ «HACK «ОРАНТА», виконуючи рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15.04.2016, на підставі страхового акту № ОЦВЗ-С-15-6612/1 від 25.01.2017 та розрахунку страхового відшкодування до нього здійснено виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_2 в розмірі 18 523,11 грн та моральну шкоду в розмірі 3 654,00 грн.

26.01.2017 ПАТ «HACK «ОРАНТА», виконуючи рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15.04.2016, на підставі страхового акту №ОЦВЗ-15-6607/1 від 25.01.2017 та розрахунку страхового відшкодування до нього здійснено виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_3 в розмірі 1 624,00 грн та в інтересах її неповнолітнього сина ОСОБА_7 стягнуто майнової шкоди у розмірі 466,90 грн.

Оскільки, 07.06.2016 Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було винесено вирок, відповідно до якого ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 22.12.2013, внаслідок якої загинули та були травмовані люди, а його відповідальність перед третіми особами була застрахована в ПАТ «ХДІ Страхування» (ПрАТ «СК «Євроінс Україна») згідно поліса №АС/5503986, позивач вважає, що особою, відповідальною за завдану шкоду внаслідок ДТП є саме ПрАТ «СК «Євроінс Україна».

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, ПАТ «HACK «ОРАНТА», вважає, що відшкодувавши шкоду, завдану діями ОСОБА_5, відповідальність якого застрахована в ПрАТ «СК «Євроінс Україна», отримала право зворотної вимоги (регресу) до ПрАТ «СК «Євроінс Україна», як до особи, що є відповідальною за завдані збитки відповідно до закону.

09.10.2017 позивачем на адресу відповідача було направлено заяву № 09-06-08/8519 на виплату страхового відшкодування у порядку регресу у розмірі 27 922,01 грн. Однак, відповідачем не було здійснено виплату страхового відшкодування на користь позивача, а направлено лист вих. №73/18 від 05.02.2018 про відмову у виплаті страхового відшкодування.

З огляду на наведене у сукупності, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача у порядку регресу 26 922,01 грн (з урахуванням 1000,00 грн франшизи, передбаченої полісом серії АМ № 1145202) страхового відшкодування, яке було виплачено ним постраждалим особам.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 1 Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

1.1. страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу;

1.2. страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України "Про страхування".

Статтею 3 Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 6 зазначеного закону встановлено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Пунктом 22.1. статті 22 зазначеного Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

У ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України передбачено відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Тобто, ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Проте, в ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача.

Відповідно до ч. 2 статті 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 2 статті 1188 Цивільного кодексу України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1166, 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В свою чергу, частиною 2 ст. 1188 Цивільного кодексу України передбачено, що у тих випадках, коли внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані відшкодувати її незалежно від їхньої вини.

Отже, якщо при зіткненні кількох автомобілів постраждав пасажир або пішохід (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу), обов'язок відшкодувати потерпілому шкоду покладається на всіх володільців небезпечних об'єктів солідарно, незалежно від їхньої вини.

Тобто, за змістом цієї норми, обов'язок по відшкодуванню шкоди в такому випадку покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них.

Пунктом 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності).

Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад, пасажирам, пішоходам). У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК). При цьому солідарний боржник, який відшкодував спільно завдану шкоду, має право вимагати з кожного з інших завдавачів шкоди частку виплаченого потерпілому відшкодування. Оскільки боржник, який виконав солідарне зобов'язання, має право зворотної вимоги, тобто стає кредитором за регресним зобов'язанням до інших боржників, розподіл відповідальності солідарних боржників один перед одним (визначення часток) за регресним зобов'язанням здійснюється на загальних підставах за правилами статті 1191 ЦК, тобто у розмірі, що відповідає ступеню вини кожного з боржників.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що ДТП відбулась за участю транспортного засобу «Ssang Yong Kyron», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, та автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5.

Оскільки ДТП стала наслідком дії двох джерел підвищеної небезпеки (двох транспортних засобів), то відповідно при вирішенні питання про відшкодування шкоди пасажирам - ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повинна застосовуватися ч. 2 статті 1188 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим не береться до уваги наявність вини водіїв.

У зв'язку з тим, що ДТП сталася в результаті дій ОСОБА_5 та ОСОБА_4, завдана шкода стягується в рівних частинах в межах лімітів відповідальності встановлених законодавством з страхових компаній, які застрахували цивільно-правову відповідальність водіїв, які спричини ДТП.

При цьому, цивільно-правова відповідальність, за шкоду спричинену внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, настає незалежно від вини, адже норми ч. 2 ст. 1188 Цивільного кодексу України є спеціальними по відношенню до загальних норм про відшкодування шкоди.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що позивачем було виконано лише свою частину зобов'язань зі сплати страхового відшкодування, яке було присуджене згідно рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 01.03.2016 та рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15.04.2016, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що у ПАТ «НАСК «Оранта» не виникло право зворотної вимоги (регресу) на до ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» з повернення суми сплаченого страхового відшкодування.

Посилання позивача на ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, як на підставу для стягнення з відповідача відшкодованої шкоди, судом не приймається до уваги, оскільки ч. 2 ст. 1188 Цивільного кодексу України визначає страхувальника позивача, як особу відповідальну за шкоду заподіяну третім особам, а тому право регресу у позивача до винної особи не виникає.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про повну відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

3. Згідно з п.п. 17.5 пункту 17 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Спичак О.М.