РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.05.2018Справа № 910/1489/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Демидова О.М., за участю секретаря судового засідання Мельник К.П., розглянувши за правилами загального позовного провадження у судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мультитранс»

до відповідача Фізичної особи - підприємця Свити Дмитра Вікторовича

за участю третіх особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору

1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Еска Капітал»

2) ОСОБА_3

3) Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача

4) Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта»

про відшкодування шкоди у розмірі 193556,00 грн.

Представники учасників процесу:

від позивача: ОСОБА_4 - по дов.;

від відповідача: Стаднюк Ю.М. - по дов., Свита Д.В.;

від третьої особи 1: не з'явився;

від третьої особи 2: не з'явився;

від третьої особи 3: не з'явився;

від третьої особи 4: не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мультитранс» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця Свити Дмитра Вікторовича про відшкодування шкоди 193556,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.06.2016 р. близько 23:55 - 00:15 на 96 км траси Київ-Одеса сталося ДТП, під час якого гр. ОСОБА_3 на вантажному автомобілі НОМЕР_1 врізався на узбіччі в напівпричіп «SCHMITZ» д.н.з. НОМЕР_14, який був в зчепленні з автомобілем НОМЕР_2, який за інерцією врізався в напівпричіп «KRONE SDC 27» д.н.з. НОМЕР_3, що був в зчепленні з автомобілем НОМЕР_4. Враховуючи ліміт відповідальності, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Перша» відшкодувала Товариства з обмеженою відповідальністю «Мультитранс» матеріальну шкоду, завдану автомобілю НОМЕР_5, в розмірі 49490,00 грн., проте лізингоодержувач Фізична особа - підприємець Свита Дмитро Вікторович зобов'язаний, на думку позивача, відшкодувати різницю у розмірі 193536,06 грн. відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 1187, 1194 Цивільного кодексу України

Під час розгляду справи господарським судом міста Києва, до участі у справі залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, а саме: Товариство з обмеженою відповідальністю «Еска Капітал», ОСОБА_3 та Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Перша».

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.03.2017 р. у справі №910/1489/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 р., позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Фізичної особи - підприємця Свити Дмитра Вікторовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мультитранс» грошові кошти в сумі 193556,00 грн. та судовий збір в сумі 2 903,07 грн.

Не погоджуючиcь з рішенням господарського суду міста Києва та постановою Київського апеляційного господарського суду, Фізична особа - підприємець Свита Дмитро Вікторович звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.09.2017 р. касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Свити Дмитра Вікторовича задоволено, рішення господарського суду міста Києва від 20.03.2017 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 р. у справі №910/1489/17 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Згідно автоматизованої системи документообігу господарського суду міста Києва справу №910/1489/17 передано на розгляд судді Демидову В.О.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.12.2017 р. суддею Демидовим В.О. прийнято справу №910/1489/17 до свого провадження та призначено розгляд справи на 14.12.2017 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.12.2017 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта», розгляд справи відкладено на 11.01.2018 р.

15.12.2017 р. набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до п. 9 ч. 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим, враховуючи необхідність дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених у ст.ст. 2 та 4 Господарського процесуального кодексу України та з метою недопущення порушення передбачених ст. 42 Господарського процесуального кодексу України процесуальних прав учасників справи, ухвалою господарського суду міста Києва від 11.01.2018 р. суд ухвалив здійснювати розгляд справи №910/1489/17 у порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 20.02.2018 р.

Судове засідання, призначене на 20.02.2018 р. не відбулось у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді Демидова В.О.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.02.2018 р. продовжено строк підготовчого провадження у справі №910/1489/17 на тридцять днів та призначено підготовче засідання на 13.03.2018 р.

Представники позивача та третіх осіб, що належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в підготовче судове засідання 13.03.2018 р. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

В підготовче судове засідання 13.03.2018 р. з'явився представник відповідача, надав усні пояснення по справі, а також підтримав клопотання про витребування доказів текст якого викладено у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.03.2018 р. залишено без задоволення клопотання Фізичної особи - підприємця Свити Дмитра Вікторовича про виклик свідка ОСОБА_3; задоволено клопотання Фізичної особи - підприємця Свити Дмитра Вікторовича про витребування доказів, відкладено підготовче засідання на 03.04.2018 р.

В підготовче судове засідання 03.04.2018 р. з'явилися представники позивача та відповідача, надали усні пояснення по справі.

02.04.2018 р. через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» надійшло клопотання про долученння документів, а саме:: роздруківки товаро-транспортної накладної №102-16383867 від 06.06.2016 р.; належним чином засвідченої копії договору №417 П від 12.08.2015 р. з додатком; платіжного доручення №НП-49923 від 04.07.2016 р. Також, в тексті зазначеного клопотання міститься пояснення щодо неможливості надання документів та клопотання про розгляд справи без участі представника.

В підготовчому судовому засіданні 03.04.2018 р. сторонами надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого засідання та про призначення справи до розгляду по суті.

У підготовчому засіданні 03.04.2018 р. судом були вчинені дії, передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України. Випадків, що є підставами для відкладення підготовчого засідання та оголошення перерви у підготовчому засіданні, які передбачені ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, судом не встановлені.

03.04.2018 р. згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 03.05.2018 р.

Представник позивача з урахуванням поданих 14.12.2017р. письмових пояснень, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача та відповідач проти заявлених позовних вимог заперечили з підстав, наведених у відзиві на позов та письмових поясненнях по суті спору, поданих 14.12.2017р.

Треті особи 1, 2, 3 в судове засідання 03.05.2018р., як і в попередні засідання суду, представників не направили, пояснення щодо позову або відзиву не надали, про причини неявки представників суд не повідомили. При цьому, вказані треті особи були повідомлені про розгляд справи належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення поштових відправлень, які наявні в матеріалах справи.

Третя особа 4 в судове засідання 03.05.2018р., як і в попередні засідання суду, представників не направила, однак 02.04.2018 р. подала через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва документи на вимогу ухвали суду від 13.03.2018р. та просила суд здійснювати розгляд справи без участі її представника у судових засіданнях.

В судовому засіданні 03.05.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

28.08.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еска Капітал», як лізингодавцем та Фізичною особою - підприємцем Свитою Дмитром Вікторовичем, як лізингоодержувачем було укладено договір фінансового лізингу №280815/ФЛ-341, у відповідності до п.3 якого лізингодавець зобов'язався набути у власність предмети лізингу сідлові тягачі Renault Premium 450.19Т, 2007 року виробництва, бувші у використанні (специфікація предмету лізингу та його технічні характеристики вказані в специфікації - додаток №2 до даного договору) та надає його лізингоодержувачу за плату у володіння та користування на умовах даного договору та Правил фінансового лізингу.

Відповідно до додаткової угоди №1 від 04.09.2015р. до договору фінансового лізингу №280815/ФЛ-341 від 28.08.2015 р. сторони вказаного правочину погодили, що одним з предметів лізингу є сідловий тягач Renault Premium 450.19Т, 2007 року виробництва, номер кузову НОМЕР_15.

Згідно п. 2.7 договору фінансового лізингу №280815/ФЛ-341 від 28.08.2015 р. ризики випадкової втрати та/або пошкодження предмета лізингу, а також відповідальність за шкоду, що заподіяна третім особам під час користування (експлуатації) предметом лізингу переходять до лізингоодержувача з моменту підписання акта прийому-передачі предмета лізингу в лізинг.

Право власності (розпорядження) на предмет лізингу протягом строку дії договору лізингу належить лізингодавцю. Лізингоодержувач протягом строку дії договору лізингу має право тимчасового володіння та користування предметом лізингу (п.7.1 договору фінансового лізингу №280815/ФЛ-341 від 28.08.2015 р.).

Після закінчення строку лізингу (24 місяці, починаючи з дати підписання акта приймання - передачі предмету лізингу згідно п.5.2 договору фінансового лізингу №280815/ФЛ-341 від 28.08.2015 р.), та у разі належного, повного та безумовного виконання лізингоодержувачем всіх умов договору лізингу, відсутності заборгованості зі сплати лізингових та інших платежів, що виникають з договору лізингу, в тому числі неустойки (штрафу, пені), предмет лізингу переходить у власність лізингоодержувача (п.7.3.1 означеного правочину).

Договір лізингу вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками сторін та діє до повного виконання зобов'язань сторонами (п.11.1 договору фінансового лізингу №280815/ФЛ-341 від 28.08.2015 р.).

Відповідно до акту приймання - передачі від 04.09.2015р. до договору фінансового лізингу №280815/ФЛ-341 від 28.08.2015 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Еска Капітал», як лізингодавцем було передано, а Фізичною особою - підприємцем Свитою Дмитром Вікторовичем, як лізингоодержувачем прийнято об'єкти лізингу, зокрема, сідловий тягач Renault Premium 450.19Т, 2007 року виробництва, номер кузову НОМЕР_15, д.н.з. НОМЕР_6, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_16, власник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Еска Капітал».

16.09.2015 р. Свита Дмитро Вікторович уповноважив ОСОБА_6 експлуатувати та розпоряджатись (з правом продажу) належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_17, виданого центр ДАІ 8050 від 03.09.2015р. автомобілем фабричної марки Renault Premium 450.19Т, спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_15), реєстраційний номер НОМЕР_6, зареєстрованого ДАІ 8050 від 03.09.2015р., про що державним нотаріусом третьої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 складено та зареєстровано у реєстрі за №1-313 відповідну довіреність. Довіреність видана строком на 3 роки і дійсна до 17.09.2018 р.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.08.2015 р. між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6, як виконавцем та/або перевізником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта», як замовником було укладено договір №417П, відповідно до умов п.2.1 якого виконавець зобов'язався на свій ризик та за завданням замовника здійснити організацію перевезення та/або перевезення вантажу автомобільним транспортом, а замовник зобов'язується прийняти і оплатити надані послуги.

За змістом додатку №1 від 12.08.2015р. до вказаного договору вбачається, що для виконання замовлень на перевезення вантажу замовника до вантажоотримувачів, виконавець, Фізична особа - підприємець ОСОБА_6 буде використовувати, зокрема, автомобільний транспорт - Renault, д.н.з. НОМЕР_6, д.н.з напівпричіпа НОМЕР_9, водій ОСОБА_3.

06.06.2016 р. замовником Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» було складено товарно-транспортну накладну №102-16383867, відповідно до якої перевізник - Фізична особа - підприємець ОСОБА_6, водій ОСОБА_3, автомобіль НОМЕР_7, НОМЕР_8 прийняв до перевезення вантаж за маршрутом м.Київ - м.Одеса, вантажовідправником є Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта», термінал №3, вантажоодержувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта», відділення №36.

06.06.2016 р. близько 23:55 на 96 км а/д км.05 Київ - Одеса, що в межах с. Поправка Білоцерківського району Київської області, ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки «Рено» д.н.з. НОМЕР_6 з напівпричепом марки «Колберг» д.н.з. НОМЕР_9 не був уважним та при виборі безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого допустив зіткнення х автомобілем НОМЕР_10 з напівпричепом марки «Шмітз» д.н.з. НОМЕР_11, який від удару по інерції допустив зіткнення з автомобілем марки «Вольво» д.н.з. НОМЕР_12 з напівпричепом марки «Кроне» д.н.з. НОМЕР_3. В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби, в тому числі майно, яке належить позивачу, а саме: автомобіль НОМЕР_2 отримали механічні пошкодження.

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 26.07.2016 р. по справі №361/4064/16-п ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до висновку судового експерта №126/16 від 15.06.2016 р. вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля НОМЕР_2, тобто позивачу, дорівнює ринковій вартості вказаного транспортного засобу на дату ДТП (07.06.2016 р.) та складає 243026,06 грн.

05.08.2016 р. позивач звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еска Капітал» з претензією про відшкодування матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля НОМЕР_5, тобто позивачу у справі.

Листом за вих.№ 080816/1 від 08.08.2016 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Еска Капітал» повідомило Товариство з обмеженою відповідальністю «Мультитранс», що спеціалізований вантажний сідловий тягач Е «Renault Premium 450.19 Т» д.н.з. НОМЕР_6 придбано лізингодавцем та передано в користування за договором фінансового лізингу № 280815/ФЛ-341 від 28.08.2015 р. Фізичній особі-підприємцю Свиті Дмитру Вікторовичу, цивільно-правову відповідальність власника означеного транспортного засобу застраховано Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Перша» згідно полісу №АІ8252002.

З листа Публічного акціонерним товариством «Страхова компанія «Перша» за вих.№990/с від 29.09.2016р. вбачається, що останнє прийняло рішення про виплату позивачу 49490,00 грн. згідно полісу №АІ8252002 в межах ліміту відшкодування за шкоду, нанесену майну за вирахуванням франшизи.

Листом за вих.№ 080816/1 від 08.08.2016 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Еска Капітал» повідомило Товариство з обмеженою відповідальністю «Мультитранс», що відповідно до умов укладеного з Фізичною особою-підприємцем Свитою Дмитром Вікторовичем договору фінансового лізингу № 280815/ФЛ-341 від 28.08.2015 р. останній мав право за погодженням з лізингодавцем передавати предмет лізингу в суборенду (сублізинг), однак відповідач не звертався за таким дозволом до лізингодавця - Товариства з обмеженою відповідальністю «Еска Капітал».

У відповідь на претензію позивача за вих. № 196/16 від 11.08.2016 р. про відшкодування матеріальної шкоди відповідачем було надано відповідь про відсутність трудових відносин між ним та водієм ОСОБА_3, який був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення згідно постанови Броварського міськрайонного суду Київської області від 26.07.2016 р. по справі №361/4064/16-п, внаслідок чого, на думку відповідача, відшкодовувати завдану шкоду повинен саме ОСОБА_3, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем НОМЕР_7, НОМЕР_8.

Спір у справі виник внаслідок наявності підстав, на думку позивача, для стягнення з відповідача Фізичної особи - підприємця Свити Дмитра Вікторовича матеріальної шкоди у розмірі 193536,06 грн., яка заподіяна позивачу, як власнику автомобіля НОМЕР_5, який був пошкоджений в дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася 06.06.2016р. за участю транспортного засобу переданого у лізинг відповідачу, а саме: автомобіля НОМЕР_7, НОМЕР_8.

Оцінюючи подані учасниками справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Частинами 1 та 2 ст.1166 Цивільного кодексу України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Стаття 1194 Цивільного кодексу України визначає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.ст. 1166, 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (п.2.2 Правил дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до ст. 1191 Цивільного кодексу України.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (ч.3 і 4 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч.1 ст. 1191 Цивільного кодексу України).

Аналогічні роз'яснення містяться в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

Наразі, суд зазначає, що згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Наразі, в матеріалах справи наявні документи, зокрема, договір №417П від 12.08.2015 р., укладений між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта», додаток №1 від 12.08.2015 р. до вказаного договору з якого вбачається, що для виконання замовлень на перевезення вантажу за цим договором Фізична особа - підприємець ОСОБА_6 буде використовувати, зокрема, автомобільний транспорт - Renault, д.н.з. НОМЕР_6, д.н.з напівпричіпа НОМЕР_9, водій ОСОБА_3 та товарно-транспортна накладна №102-16383867 від 06.06.2016 р., на підтвердження того, що перевізник, Фізична особа - підприємець ОСОБА_6, водій ОСОБА_3, автомобіль НОМЕР_7, НОМЕР_8 прийняв до перевезення вантаж за маршрутом м.Київ - м.Одеса.

Враховуючи наведене, за висновками суду, перевезення вантажу транспортним засобом Renault, д.н.з. НОМЕР_6, д.н.з напівпричіпа НОМЕР_9 водієм ОСОБА_3, в момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди 06.06.2016 р. відбувалось саме на підставі вище перелічених документів, на виконання умов договору, який укладений між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта».

Отже, всупереч положенням чинного законодавства України, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що особа, яка на відповідній правовій підставі, за наявності посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційного документа на цей транспортний засіб керувала автомобілем НОМЕР_7, НОМЕР_8 в момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди 06.06.2016 р., перебувала в трудових відносинах з відповідачем, Фізичною особою - підприємцем Свитою Дмитром Вікторовичем, внаслідок чого у суду відсутні підстави для покладення на відповідача обов'язку з відшкодування заявленої до стягнення відповідачем матеріальної шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.03.2018р. №201/14573/16-ц.

Частиною 4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

У рішенні від 10.11.2005р. Великої Палати Європейського Суду з прав людини у справі «Лейла Шахін проти Туреччини» зазначається, що згідно з практикою, закон є чинним положенням, яке застосовується з урахуванням тлумачення, яке дають йому компетентні суди.

Практика країн усталеної демократії свідчить про те, що конкретний варіант тлумачення права, використаний судом, має шанс набути певної стабільності, обов'язковості. Вважається, що це випливає із принципів однакового поводження і правопевності (правової визначеності), які є проявами принципу верховенства права. Ці принципи зобов'язують державну владу дотримуватись обраної правової позиції і не відхилятися від неї доти, доки не з'являться вагомі підстави змінити її і звернутись до іншого розуміння тієї чи іншої норми. Названі принципи певною мірою знаходять підтвердження в національному законодавстві, практиці здійснення правосуддя та роз'яснювальній діяльності вищих спеціалізованих судів. Зокрема, відповідно до ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

На підставі викладеного, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, враховуючи обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування, а відтак задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про відмову у задоволення позовних вимог, судовий збір залишається за позивачем.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Як встановлено судом, відповідачем було сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 р. у справі №910/1489/17 у розмірі 3193,67 грн. (відповідно до квитанції №17445014 від 29.03.2017 р.) та судовий збір за подання касаційної скарги на постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 р. у справі №910/1489/17 у розмірі 3484,01 грн. (відповідно до квитанції №0.0.795534895.1 від 28.06.2017 р.).

У випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

За таких обставин, враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Мультитранс» до Фізичної особи - підприємця Свити Дмитра Вікторовича про відшкодування шкоди 193556,00 грн., судовий збір у розмірі 3193,67 грн., сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги у справі №910/1489/17, та судовий збір у розмірі 3484,01 грн., сплачений відповідачем за подання касаційної скарги у справі №910/1489/17, а всього на суму 6677,68 грн. підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.ст.74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мультитранс» (67822, Одеська обл., Овідіопольський район, село Нова Долина, вул. Крупської, будинок 2В, ідентифікаційний код 25024651) на користь Фізичної особи - підприємця Свити Дмитра Вікторовича (04210, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_13) 6677,68 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарг.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з п.17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 22.05.2018р.

Суддя В.О.Демидов