ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2018 р.Справа № 922/488/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання Мороз Ю.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІКВО", м. Харків
до Підприємства об'єднання громадян "Всесвіт-Продукт" Харківської обласної громадської організації "Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану", м. Харків
про стягнення 24488,70 грн. та розірвання договору
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1;

відповідача - ОСОБА_2 довіреність б/н від 02.04.18р., ОСОБА_3;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛІКВО" (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача: Підприємства об'єднання громадян "Всесвіт-Продукт" Харківської обласної громадської організації "Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану", в якій позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 23170,73 грн. та пеню у розмірі 1309,97 грн. Також, позивач просить розірвати договір позички №4-п/2015 від 04.02.2015р. та зобов'язати відповідача повернути нежитлове приміщення, розташоване у будинку літ. Ц-1, інвентарний номер 4414. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судовий збір, що сплачений позивачем за подання даного позову.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.03.2018р. позовну заяву ТОВ "ЛІКВО" - залишено без руху. Позивачу запропоновано у 10-денний строк з дня вручення даної ухвали подати до господарського суду Харківської області: оригінал платіжного доручення №91 від 27.02.2018р. у розмірі 1762,00 грн. із відміткою банку про проведення даної операції; докази додаткової сплати судового збору у розмірі 3524,00 грн.

20.03.2018р. позивачем на виконання вимог ухвали суду від 06.03.2018р. у справі №922/488/18 були надані докази додаткової сплати судового збору у розмірі 3524,00 грн. та оригінал платіжного доручення №91 від 27.02.2018р. у розмірі 1762,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.03.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/488/18. Призначено розгляд справи в судовому засіданні на "16" квітня 2018 р. о (об) 10:40.

06.04.2018р. відповідачем у справі наданий до суду відзив на позовну заяву за вх.№9180, в якому відповідач позов не визнає та зазначає проте, що у претензії позивача від 19.07.2017р. була вказана сума заборгованості відповідача у розмірі 5390,40 грн., яка відповідачем була частково оплачена. Також, відповідач зазначив, що не визнає кредиторської заборгованості перед позивачем та не заперечує проти розірвання договору, що укладений між позивачем та відповідачем, про що відповідач повідомляв позивача листами №01-05/21-18 від 28.03.2018р. та №01-05/22-18 від 29.03.2018р., отже на думку відповідача розрахунок заборгованості був зроблений позивачем безпідставно. Також, відповідач зазначив, що приміщення літ. АЖ-1 інвентарний номер 4416 було повернуто позивачу згідно листа №682-17 від 28.09.2017 р. та з 02.10.2017р. та фактично не використовувалось. Крім того, відповідач зазначив, що у період з січня по квітень 2018 року не мав можливості заїхати на територію та використовувати надане у користування приміщення за договором, укладеним між сторонами, у зв'язку із порушенням позивачем п.2.1.4, п.2.1.7, п. 2.4. договору, тому на думку відповідача за цей період сплачувати комунальні платежі він не зобовязаний.

У судовому засіданні 16.04.2018р. оголошувалась перерва до 14.05.2018р. о 11:00.

Присутній представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив позов задовольнити.

Присутні представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували та просили у його задоволенні відмовити з підстав викладених у відзиві на позов.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до рішення правління публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (протокол № 54 від 20.04.2016р.) Дочірнє підприємство «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (ДП «ЛІКВО» НАК «Нафтогаз України») 27.01.2017р. перетворене у Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІКВО» (далі - ТОВ «ЛІКВО»).

З урахуванням ст.ст. 512-516 ЦК України та відповідно до п. 1.1 Статуту до ТОВ «ЛІКВО» перейшли усі майнові права та обов'язки Дочірнього підприємства «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» («ДП «ЛІКВО» НАК «Нафтогаз України»), які виникли до 27.01.2017р. та тривають.

Між Дочірнім підприємством «Воєнізована аварійно-рятувальна газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі по тексту - позивач) та підприємством об'єднання громадян «Всесвіт-продукт» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» (далі по тексту - відповідач) було укладено договір позички № 4-п/2015 від 04.02.2015р. (далі по тексту - договір) за яким позивач виступає - позичкодавцем, а відповідач користувачем.

За умовами п.п. 1.1, 1.2 договору, позичкодавець передає користувачу у позичку (тимчасове користування) безоплатно нежитлове приміщення, розташоване у будинку літ. Ц-1, інвентарний номер 4414, яке користувач зобов'язується повернути позичкодавцеві в порядку, визначеному цим договором.

Окрім того, 04.02.2015р. між позивачем та відповідачем було укладено угоду № 4-у/2015 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна (далі по тексту - угода). Відповідно до умов зазначеної угоди позивач забезпечує виконання всього комплексу робіт, пов'язаних з обслуговуванням та утриманням будівлі та прибудинкової території, на якій знаходиться приміщення, що знаходиться в користуванні відповідача, та надає комунальні послуги за чинними розцінками і тарифами.

П. 4 зазначеної угоди встановлено, що відповідач зобов'язується щомісячно, не пізніше 25 числа в якості передплати за наступний місяць внести 70% суми витрат на утримання приміщення із розрахунку попереднього місяця та не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним, відшкодувати ДП «ЛІКВО» (після перетворення - ТОВ «ЛІКВО») залишок витрат, які останній заплатив за утримання приміщення та комунальні платежі.

Відшкодування витрат, які позичкодавець поніс на утримання приміщення та комунальні платежі, проводиться в розмірі 3252,80 грн. з ПДВ. Витрати позивача на утримання приміщення розраховуються кожного місяця та можуть змінюватися. Сума витрат визначається актом здачі-прийняття послуг, складеним на підставі фактичного щомісячного розрахунку відшкодування комунальних витрат та витрат на утримання об'єкту.

Позивач зазначає, що з моменту укладення договору та до серпня 2017р. включно відповідач проводив розрахунки повністю.

01.12.2015р. було укладено додаткову угоду №9 до угоди про відшкодування витрат, відповідно до якої починаючи з січня 2016р. відшкодування витрат здійснюється у розмірі 5390,40 грн. в місяць, якщо інше не визначено актом здачі-прийняття послуг.

За період вересень 2017р. - січень 2018р, сума відшкодування становила 5390,40 грн./міс. та не змінювалася. Позивач зазначає, що відповідач сплачував платежі не своєчасно, а саме у жовтні 2017р. сплатив позивачу кошти у розмірі 8780,50 грн. розрахувавшись за серпень 2017р. та частину вересня 2017р. Таким чином, позивач зазначає про наявність у відповідача заборгованості за період вересень 2017р. - січень 2018р., яка становить: 23178,73 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом. Також, у зв'язку із простроченням відповідачем оплати за договором, позивачем здійснено нарахування пені у розмірі 1309,97 грн. за період з вересня 2017 року по січень 2018 року. Також, позивач зазначає, що у звязку із припиненням діяльності ТОВ «Лікво» було прийнято рішення про дострокове розірвання договору та угоди, оскільки приміщення передане за договором, що укладений між сторонами буде використовуватися позивачем для своїх цілей, про що на адресу відповідача у справі було направлене повідомлення щодо звільнення приміщення.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і стаття 173 Господарського кодексу України.

В силу статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та статті 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як свідчать матеріали справи та умови укладеного сторонами договору №4-п/2015 від 04.02.2015, між сторонами виникли зобов'язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору позички.

Відповідно до статті 827 Цивільного кодексу України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 764 глави 58 цього Кодексу якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Як свідчать матеріали справи, відповідач продовжує користуватися приміщеннями за договором позички.

Також, матеріалами справи підтверджується, що 04.02.2015 року між позивачем та було укладено угоду №4-у/2015 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна, яке є предметом позички. Також 01.12.2015р. було укладено додаткову угоду №9 до вказаної угоди про відшкодування витрат, згідно якої починаючи з січня 2016 р. відшкодування витрат здійснюється у розмірі 5390,40 грн. у місяць.

Частиною 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Також, з згідно з частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку у відповідача наявна заборгованість за період з вересня 2017року по січень 2018р., яка за його розрахунком становить: 23178,73 грн. (т. 1, а.с. 20).

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог доказів сплати заборгованості перед позивачем, або відсутності заборгованості не надав.

Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на лист за №652-17 від 28.09.2017р., який на думку відповідача підтверджує повернення майна позивачу, суд ознайомившись із вказаним листом зазначає, що у ньому йде річ про повернення нежитлового приміщення площею 133,6 кв.м. розташоване у будинку за літерами АЖ-1 інвентарний номер 4416, проте, предметом договору позички №4-п/2015 від 04.02.2015р. та предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за користування нежитловим приміщенням площею 203,3 кв.м. розташоване за літерами "Ц-1" інвентарний номер 4414, отже вказаний лист не відноситься до предмету доказування.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Приписами статей 73, 74, 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також, судом не приймаються заперечення відповідача щодо невідповідності у претензії, яка надана позивачем в обґрунтування позовних вимог суми заборгованості відповідача та не виконання позивачем у справі ст. 222 ГК України щодо досудового порядку врегулювання спору, оскільки вказані обставини спростовуються матеріалами справи, які містять претензію позивача, що оформлена листом №1/73 від 05.02.2018р. із зазначенням суми боргу у розмірі 23178,72 грн., що вручена повноважному представнику відповідача 09.02.2018р., що підтверджується поштовим повідомленням, що міститься у матеріалах справи.

Суд зазначає, що заперечення відповідача щодо неможливості використання приміщення переданого за договором у період з січня 2018р. по квітень 2018р., на підтвердження яких відповідачем надані наступні докази: акт недопущення до приміщення транспортного засобу від 12.02.2018р.; листи адресовані позивачу: №01-05/21-18 від 28.03.2018р.; №01-05/22-18 від 29.03.2018р., також не стосуються предмету спору, оскільки позивачем заявлено до стягнення заборгованість за період з жовтня 2017р. по січень 2018р., а вказані відповідачем документи були направлені позивачу в лютому та березні 2018р. відповідно, тобто після закінчення періоду, що заявлений до стягнення позивачем.

Зважаючи на встановлені факти, а також враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів сплати заборгованості за період з жовтня 2017р. по січень 2018 року, яка за розрахунком позивача становить 23178,73 грн., суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача зазначеної заборгованості є обґрунтованими, підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню.

Окрім того, позивачем у зв'язку із наявністю простроченого боргу нараховано пеню у розмірі 1309,97 грн.

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з п.6.3 угоди сторони погодили, що при несвоєчасному внесенні плати, користувач зобов'язується сплачувати пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочки.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши нарахування пені суд приходить до висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства, інтересам сторін та підлягає задоволенню.

Також, позивач просить розірвати договір позички №4-п/2015 від 04.02.2015р. та зобов'язати відповідача повернути нежитлове приміщення, розташоване у будинку літ. Ц-1, інвентарний номер 4414, що передане відповідачу у користування за вказаним договором.

Пунктом 10.1 договору сторони визначили строк договору, а саме до 31.12.2015р.

Згідно п.10.2. договору, договір вважається подовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Отже, за відсутності заперечень з боку сторін договір є продовженим та таким, що діє на даний час.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами

Втім, згідно з ч. 1 ст. 834 Цивільного кодексу України користувач має право повернути річ, передану йому у користування, в будь-який час до спливу строку договору. Якщо річ потребує особливого догляду або зберігання, користувач зобов'язаний повідомити позичкодавця про відмову від договору (позички) не пізніш як за сім днів до повернення речі.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що користувач зобов'язується протягом 2-х календарних днів, після закінчення строку на який надавалось позичка, повернути позичкодавцю предмет позички.

У випадку дострокового розірвання договору будь-якою із сторін необхідно повідомити про це другу сторону за 30 днів до дати розірвання договору.

Відповідач у відзиві на позов зазначає, що проти розірвання договору позички, що укладений між сторонами на пропозицію позивача про розірвання договору та про звільнення приміщення (лист №1/162 від 22.03.2018р.) не заперечував, про що свідчать листи від 28.03.2018р. №01-05/21-18 та від 29.03.2018р. за №01-05/22-18, але не мав можливості доступу до приміщення з боку охорони.

Проте суд вважає зазначити, що договір позички №4-п/2015 від 04.02.2015р. не є розірваним, з огляду на наступне.

Відповідно п.9.2. договору, усі зміни і доповнення до цього договору оформлюються письмово та підписуються уповноваженими представниками сторін.

Згідно п.9.4. договору зміни та доповнення, додаткові угоди та додатки до даного договору є його не від'ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо викладені у письмовій формі, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками.

Таким чином угода про розірвання договору також повинна бути оформлена письмово за підписами уповноважених представників сторін.

Згідно п. 5.3. договору, приміщення вважається поверненим позичкодавцю користувачем з моменту акта приймання - передачі позички уповноваженими представниками сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, угоди про розірвання договору оформленої у відповідності п.9.2. та п.9.4. між сторонами не укладено, приміщення відповідачем позивачу за актом оформленим згідно п.5.3. не повернуто, а отже позовні вимоги позивача про розірвання договору позички №4-п/2015 від 04.02.2015р. та зобов'язання відповідача: Підприємства об'єднання громадян "Всесвіт-Продукт" Харківської обласної громадської організації "Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану" повернути нежитлове приміщення, розташоване у будинку літ. Ц-1, інвентарний номер 4414 є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача, а тому судовий збір сплачений позивачем за подання даної позовної заяви до суду слід покласти на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 509, 525, 525, 530, 610, 623-629 Цивільного кодексу України; ст. 173, ч. 1 ст. 174, ст. 232 Господарського кодексу України; ст.ст. 4, 20, 73, 74, 77, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Підприємства об'єднання громадян "Всесвіт-Продукт" Харківської обласної громадської організації "Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану" (61166, АДРЕСА_1 Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІКВО" (61109, м. Харків, вул. Сінна, 32, ) заборгованість з відшкодування витрат на утримання нерухомого майна у розмірі 23178,73 грн. (двадцять три тисячі сто сімдесят вісім гривень 73 копійки), пеню у розмірі 1309,97 грн. (одна тисяча триста дев'ять гривень 97 копійок) та судовий збір у розмірі 5286,00 грн.

3. Розірвати договір позички №4-п/2015 від 04.02.2015р. та зобов'язати Підприємство об'єднання громадян "Всесвіт-Продукт" Харківської обласної громадської організації "Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану" (61166, АДРЕСА_1 Б, ) повернути нежитлове приміщення, розташоване у будинку літ. Ц-1, інвентарний номер 4414.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Згідно зі ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області.

Повне рішення складено 21.05.2018 р.

Суддя ОСОБА_4