ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2018 р. Справа № 5023/121/12

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Тарасова І. В.;

за участі секретаря судового засідання Кладька А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (вх.№661Х/2) на ухвалу господарського суду Харківської області від 14.03.2018 у справі №5023/121/12 (суддя Міньковський С.В., повний текст складено 19.03.2018),

за заявою фізичної особи - підприємця Аракеляна Тарона Рафіковича, м.Харків,

про банкрутство, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.03.2018 У задоволенні заяви ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння громадянки ОСОБА_2: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, та громадянки ОСОБА_3: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, відмовлено.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції мотивував її тим, що нерухомість (квартири) гр.ОСОБА_2 та гр.ОСОБА_3 набуті з відповідних правових підстав, підстави набуття цього майна є законними та відповідають приписам ст.203, 204 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим вказані фізичні особи - набувачі квартир, є добросовісними набувачами цієї нерухомості. При цьому суд зазначив, що у даному випадку відсутні підстави для застосування правової конструкції щодо витребування майна у його подальшого набувача, викладеної Верховним Судом України, оскільки договори купівлі-продажу від 11.12.2015 та від 15.04.2014 на момент подання ліквідатором заяви про витребування майна із чужого незаконного володіння у судовому порядку недійсними не визнані. Щодо заяви представника гр.ОСОБА_3 про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності суд встановив, що право та інтерес гр.ОСОБА_3 при поданні заяви ліквідатором про витребування майна не порушено, а тому не застосовано строк позовної давності до спірних відносин.

ПАТ "Укрсоцбанк" з ухвалою суду першої інстанції не погодилося, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм чинного законодавства, просить скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 14.03.2018 у справі №5023/121/12 та постановити нову ухвалу, якою задовольнити повністю заяву ліквідатора боржника Безпалого С.О. про витребування майна з чужого незаконного володіння громадянки ОСОБА_2: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, та громадянки ОСОБА_3: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала прийнята судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права та при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи. Апелянт зазначає, що боржник мав у власності нерухоме майно, а саме: п`ятикімнатну квартиру, загальною площею 197,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказане майно є предметом іпотеки ПАТ «Укрсоцбанк» за договором іпотеки №825-4-40/9/8-087 від 19.08.2008, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та Аракеляном Т.Р. За результатами проведеного аукціону з продажу майна боржника 20.04.2012 між ліквідатором боржника Фоміним Г.В. та переможцем аукціону ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який нотаріально не посвідчений. У подальшому спірну квартиру неодноразово реалізовано, останніми власниками квартири відповідно до укладених договорів купівлі-продажу є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Заявник апеляційної скарги вважає, що постановою апеляційного суду Харківської області від 30.01.2018 у справі №2011/10072/12 встановлено факт порушення прав банкрута та кредиторів. Апелянт вважає, що квартири АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, не є новоствореним об'єктом нерухомого майна, оскільки створена з прив'язкою до вже існуючої заставної нерухомості з використанням її функціональних елементів. На думку апелянта, оскільки першочерговий правочин щодо продажу майна (спірної квартири) визнано недійсним, отже, і наступні правочини не створюють юридичних наслідків, і тому на підставі частини 3 ст.1212 Цивільного кодексу України нові власники майна: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, повинні повернути майно за недійсним правочином, а тому вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що нерухомість (квартири) набуті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набуті з відповідних правових підстав.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 поновлено Публічному акціонерному товариству "Укрсоцбанк" строк на подання апеляційної скарги на ухвалу господарського суду Харківської області від 14.03.2018 у справі №5023/121/12. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (вх.№661Х/2) на ухвалу господарського суду Харківської області від 14.03.2018 у справі №5023/121/12. Зупинено дію ухвали господарського суду Харківської області від 14.03.2018 у справі №5023/121/12. Повідомлено учасників справи про призначення розгляду апеляційної скарги на 24.05.2018 о 14:30 год. Встановлено учасникам справи про банкрутство п`ятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання учасникам провадження у справі про банкрутство. Витребувано у учасників справи оригінали документів для огляду у судовому засіданні, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення і мають значення для справи; витяги з Єдиного держреєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на день розгляду апеляційної скарги.

21.05.2018 від ліквідатора до суду надійшов відзив (вх.№3801) на апеляційну скаргу, в якому ліквідатор з посиланням на правову позицію Верховного Суду України у постанові №6-140цс14 від 17.12.2014 щодо повернення майна з чужого незаконного володіння на підставі ст.388 Цивільного кодексу України, зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оплатність набуття за договором купівлі-продажу не є безспірною підставою визнання набувача добросовісним.

23.05.2018 від представника ОСОБА_3 до суду надійшов відзив (вх.№3881) на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що безпосередній власник майна боржник Аракелян Т.Р. не оскаржив дії попереднього ліквідатора щодо неправомірності включення останнім його майна до ліквідаційної маси у визначеному Законом порядку, визнання недійсним правочину з відчуження майна боржника та не звернувся до суду з віндикаційним позовом до нового власника майна. Банк також не оскаржив дії колишнього ліквідатора щодо включення спірної квартири до ліквідаційної маси. Крім того, з посиланням на ст.388 Цивільного кодексу України зазначає, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Власник майна Аракелян Т.Р. не оскаржував правочин, що свідчить про наявність його волі. Крім того, витребуванню підлягає той самий об'єкт права власності, який вибув з володіння, натомість квартира, реалізована у процедурі ліквідації фізичної особи-підприємця Аракеляна Т.Р., у подальшому була перебудована, у результаті чого було зареєстроване право власності на два окремих об'єкта - квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2, таким чином, об'єкт права власності не є тотожнім об'єкту, який вибув із володіння боржника, тому не може бути витребуваний. Також, заявник вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати позовну давність за заявою ОСОБА_3, поданої у суді першої інстанції.

Учасники процесу повідомлені належним чином про час та місце судового засідання 24.05.2018, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, які містяться у матеріалах справи.

У судове засідання апелянт та ліквідатор боржника не з'явились, належнім чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні.

Представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою, у зв'язку з чим просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники провадження у справі про банкрутство у судове засідання не з'явилися, відзивів на апеляційну скаргу не надали.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила таке.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.01.2012 порушено провадження у справі про банкрутство фізичної особи-підприємця Аракеляна Тарона Рафіковича на підставі ст.47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Постановою господарського суду Харківської області від 08.02.2012 визнано фізичну особу - підприємця Аракеляна Тарона Рафіковича банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором у справі призначено арбітражного керуючого Фоміна Г.В., якого зобов'язано виконати ліквідаційну процедуру, докази надати суду.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08.05.2012 у даній справі, зокрема, знято заборону на відчуження нерухомого майна, об'єкт обтяження: квартира, розташована у АДРЕСА_1, реєстраційний номер обтяження: 7768117, контрольна сума: 2144ГЕ5929; виключено відомості про обтяження іпотекою нерухомого майна: об'єкт обтяження: квартира, розташована у АДРЕСА_1, реєстраційний номер обтяження: 7768038, контрольна сума: 906Е877ДЕБ.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.05.2015 задоволено скарги ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та ПАТ "Укрсоцбанк" на дії ліквідатора; усунено арбітражного керуючого Фоміна Г.В. від виконання обов'язків ліквідатора банкрута; призначено ліквідатором у справі арбітражного керуючого Безпалого Сергія Олександровича.

08.06.2017 ліквідатор боржника Безпалий С.О. звернувся до господарського суду Харківської області з заявою, в якій він просив суд: витребувати з чужого незаконного володіння гр.ОСОБА_2 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу від 11.12.2015); витребувати з чужого незаконного володіння у гр.ОСОБА_3 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу від 11.12.2015); визнати право власності на спірну квартиру за Аракеляном Тароном Рафіковичем; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи щодо реєстраційних номерів об'єкта нерухомості (спірної квартири). В обґрунтування поданої заяви ліквідатор зазначає, що спірна квартира була незаконно включена ліквідатором Фоміним Г.В. до ліквідаційної маси, кошти від реалізації заставного майна заставодержателю не надходили, оформлений за результатами проведення аукціону договорі купівлі-продажу від 20.04.2012 не відповідає вимогам частини 1 ст.203 Цивільного кодексу України та, на думку заявника, є недійсним з моменту його вчинення, за частиною 1 ст.216 Цивільного кодексу України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (а.с.33-42, том 7).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.06.2016 заяву ліквідатора призначено до розгляду (а.с.78-79, том 7).

14.09.2017 ліквідатор звернувся до суду із заявою (уточненою), в якій, не змінюючи мотивацію, просив суд витребувати з чужого незаконного володіння у гр.ОСОБА_2 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу від 11.12.2015 за № 4851 та витребувати з чужого незаконного володіння у гр.ОСОБА_3 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу від 11.12.2015 за № 4851 (а.с.116-124, том 7).

06.02.2018 представником гр.ОСОБА_3 до господарського суду подано заяву про застосування строку позовної давності у справі № 5023/121/12 за заявою ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с.196-199, том 7).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.11.2016 задоволено клопотання ліквідатора про витребування доказів. Зобов'язано Харківську міську раду надати до суду: відомості щодо зміни прощі квартири АДРЕСА_1 (станом на 08.02.2016); інформацію щодо зареєстрованих осіб та щодо технічної характеристики квартир, що утворились внаслідок зміни площі квартири АДРЕСА_1 (станом на 08.02.2012).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.02.2018 залучено до розгляду заяви ліквідатора громадянок ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як осіб, на чиї права та інтереси може вплинути рішення у даній справі (а.с.170-173, том 7).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.03.2018 відмовлено ліквідатору банкрута Безпалому С.О. у задоволенні заяви про визнання недійсними результатів аукціону, проведеного 20.04.2012 та договору купівлі-продажу майна банкрута від 20.04.2012 у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

14.03.2018 господарським судом Харківської області прийнято оскаржувану ухвалу, якою правильно встановлено таке.

За результатами проведеного аукціону з продажу майна боржника (спірної квартири) 20.04.2012 між ліквідатором боржника Фоміним Г.В. та переможцем аукціону ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна.

ПАТ "Укрсоцбанк" є заставним кредитором, який звернулося до господарського суду Харківської області із заявою до боржника з грошовими вимогами на загальну суму 6588098,94 грн. Заборгованість банкрута перед кредитором виникла на підставі кредитного договору від 19.02.2008 за №825/2-40/1/8-126, який укладений між ПАТ "Укрсоцбанк" та гр. Аракелян Т.Р. (а.с.119-140, том 1). У забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту між сторонами укладено іпотечний договір за №825/2-40/1/8-126 від 19.08.2008, відповідно до умов пункту 1.1 якого предметом іпотеки визначено нерухоме майно, а саме: п'ятикімнатна квартира, загальною площею 197,9 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (спірна квартира).

Спірну квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №529 від 14.08.2013 з урахуванням декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 08.08.2013 №ХК74 реконструйовано під дві житлові квартири у житловому будинку АДРЕСА_1, загальною площею 86,4 кв.м, житловою площею 37,7 кв.м, яка належить гр.ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі продажу від 11.12.2015 та АДРЕСА_2, загальною площею 113,5 кв.м, житловою площею 52,1 кв.м, яка належить гр.ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі - продажу від 15.04.2014.

Ліквідатор просив господарський суд витребувати майно, яке раніше належало банкруту, а саме: п'ятикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 197,9 кв.м, житловою площею 116,3 кв.м, що було предметом іпотеки ПАТ "Уксоцбанк" на підставі ст.203, 215, 216, 387, 388 Цивільного кодексу України, ст.25 Закону про банкрутство.

За змістом положень ст.317, 319 Цивільного кодексу України власникові належить право володіти, користуватися і розпоряджатися майном.

Згідно зі ст.321, 658 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Відповідно до частини 1 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі статтею 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Статтею 330 Цивільного кодексу України передбачено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі ст.387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частин 1, 3 ст.388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном, тобто не власника, про повернення індивідуально - визначеного мана із чужого незаконного володіння.

Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач. Недобросовісним набувачем є особа, яка на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знала або могла знати про те, що майно, придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано у будь-якому випадку.

Для застосування приписів статей 387, 388 Цивільного кодексу України необхідною умовою доведення заявником насамперед того факту, що він є власником майна (титульним володільцем). Тобто, особа, яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з незаконного володіння, як у добросовісного , так і у недобросовісного набувача, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володільця.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14 за положеннями статей 330, 387, 388 Цивільного кодексу України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України. Верховним Судом України також наголошено, що, розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди мають встановити усі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник апеляційної скарги вважає, оскільки першочерговий правочин щодо продажу майна (спірної квартири) визнано недійсним, отже, і наступні правочини не створюють юридичних наслідків, і тому на підставі частини 3 ст.1212 Цивільного кодексу України нові власники майна: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повинні повернути майно за недійсним правочином.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з огляду на таке.

Правовою підставою для застосування ст.387 Цивільного кодексу України є доведення заявником недобросовісності набувача, тобто обставин того, що особа на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знала або могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Як убачається з матеріалів справи, гр.ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі - продажу від 11.12.2015, укладеного між гр.ОСОБА_7 та ОСОБА_2, який посвідчений нотаріально. Вказана квартира набута гр.ОСОБА_2 оплатно у сумі 626850 грн (пункт 3 цього договору). Продавець укладає цей договір за згодою дружини (пункт 4 договору) (а.с.188-190, том 7).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 11.12.2015 власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с.190, том 7).

Квартира АДРЕСА_2, отримана у власність гр.ОСОБА_3 за договором купівлі - продажу від 15.04.2014, який укладений між гр.ОСОБА_8 та ОСОБА_3 та посвідчений нотаріально. Згідно з пунктом 3 даного договору вказана квартира набута гр.ОСОБА_3 оплатно у сумі оціночної вартості 740100 грн.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 15.04.2014 власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 (а.с.201, том 7).

Отже, під час придбання спірних приміщень у гр.ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 були відсутні будь-які підстави сумніватись у добросовісності накого надбання, оскільки приміщення придбавались у повноважного, належним чином зареєстрованого власника, якому вони належали на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2015 №1137, посвідченого нотаріально та свідоцтва про право власності на нерухоме майно №8158101 від 19.08.2013.

З матеріалів справи не убачається недобросовісності набувачів, а ліквідатором не спростовані доводи гр.ОСОБА_2 та гр.ОСОБА_3 про їх добросовісність.

Оцінивши надані учасниками справи докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що нерухомість (квартири) гр.ОСОБА_2 та гр.ОСОБА_3 набута на законних підставах (відплатних договорах купівлі-продажу), які відповідають приписам ст.203, 204 Цивільного кодексу України, в зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказані фізичні особи - набувачі квартир є добросовісними набувачами цієї нерухомості, що виключає можливість виникнення у них зобов'язань повернення майна відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України.

Від добросовісного набувача власник майна може його витребувати лише у передбачених у передбачених законом випадках (ст.388 Цивільного кодексу України).

Якщо відчуження майна мало місце два і більше разів, це майно може бути витребувано від останнього набувача шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною 1 ст.388 Цивільного кодексу України.

У разі відчуження майна за відплатним договором відповідно до частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункти 1 - 3 зазначеної норми). Вибуття майна не з волі власника означає відсутність у нього свідомо поставленої мети щодо передачі майна у власність іншій особі, невжиття ним будь-яких дій чи заходів для досягнення цієї мети та втрату майна в результаті вчинення іншими особами дій, спрямованих на відчуження майна, без погодження з власником. Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Верховний Суд України у постановах від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15 дійшов висновку, що витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки це не буде спростовано.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харківа від 26.07.2012 у справі №2011/10072/12 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності, позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20.04.2012 та визнано право власності на п'ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 (а.с.57-60, том 7).

Постановою апеляційного суду Харківської області від 30.01.2018 у справі №2011/10072/12 рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 26.07.2012 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності відмовлено (а.с.201-202, том 7).

Відповідно до частини 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини (у редакції, чинній з 15.12.2017) встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеними судовими актами вирішувалося питання дійсності договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_9

Залучені до участі особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у справі про банкрутство №5023/121/12 не є сторонами договору купівлі-продажу, що був предметом розгляду у цивільній справі №2011/10072/12, і не були залучені до справи в якості третіх осіб.

Отже, посилання апелянта на те, що судом у постанові апеляційного суду Харківської області від 30.01.2018 у справі №2011/10072/12 встановлено факт порушення прав кредиторів та боржника не береться до уваги колегією суддів, оскільки зі змісту постанови апеляційного суду Харківської області не убачається, що такий факт був встановлений та може бути преюдиційним у розумінні приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи про банкрутство.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.03.2018, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.05.2018, відмовлено ліквідатору боржника Безпалому С.О. у задоволенні заяви про визнання недійсними результатів аукціону, проведеного 20.04.2012 та договору купівлі-продажу майна банкрута від 20.04.2012 у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Судом встановлено, що спірний аукціон проведений з порушенням встановленого Законом порядку, проте на час пред'явлення вимог про визнання недійсними результатів аукціону з реалізації майна банкрута, проведеного 20.04.2012 та визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, позовна давність сплинула. Щодо вимог ліквідатора про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.04.2012 спірної нерухомості господарський суд з посиланням на частину 4 ст.203 Цивільного кодексу України, ст.22 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" зазначив, що покупцем (переможцем) гр.ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 238000 грн не перераховані ані банку, ані ліквідатору протягом 30 днів після проведення аукціону 20.04.2012, договір купівлі-продажу спірної квартири (нерухомості) не укладений нотаріально, тому заява ліквідатора у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.04.2012 нерухомого майна (спірної квартири) не підлягає задоволенню.

Отже, ні результати аукціону, ні договір купівлі-продажу від 20.04.2012, укладений за наслідками його проведення, не визнані недійсними в установленому законом порядку. Тобто, у даному випадку воля власника підтверджується його свідомим рішенням щодо реалізації в установленому Законом про банкрутство порядку належного йому нерухомого майна шляхом проведення конкурсу (аукціону), результати якого в судовому порядку недійсними не визнано.

Колегія суддів погоджується з висновками господарського суду Харківської області, що у даному випадку відсутні підстави для застосування правової конструкції щодо витребування майна у його подальшого набувача, оскільки договори купівлі-продажу від 11.12.2015 та від 15.04.2014 станом на момент подання ліквідатором заяви про витребування майна із чужого незаконного володіння у судовому порядку недійсними також визнано не було.

Доводи апелянта, які викладені в апеляційній скарзі щодо недійсності першочергового правочину з продажу майна (спірної квартири) та повернення майна за недійсним правочином на підставі частини 3 ст.1212 Цивільного кодексу України не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки спростовуються вищенаведеними обставинами справи, а посилання заявника на частину 3 ст.1212 Цивільного кодексу України не стосуються предмету оскарження - витребування майна на підставі ст.388 Цивільного кодексу України. Окрім того, зазначені вимоги не були предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки не заявлялись та не обґрунтовувались ліквідатором у своїх заявах.

Щодо заяви представника гр.ОСОБА_3 про сплив позовної давності на подання заяви про витребування майна колегія суддів виходить з того, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Законодавчою підставою для втрати особою права власності у часті є положення Цивільного кодексу України про набувальну давність (ст.344 Цивільного кодексу України. А тому положення про позовну давність до заявлених ліквідатором вимог про витребування майна у порядку ст.388 Цивільного кодексу України не застосовується.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05.10.2016 у справі №916/2129/15.

Крім того, судом першої інстанції правильно зазначено, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з'ясувати та зазначити чи порушене право або охоронюваний законом інтерес сторони, за захистом якого той звернувся до суду. Господарський суд встановив, що право та інтерес гр. ОСОБА_3 при подання заяви ліквідатором про витребування майна, як було досліджено вище, порушено не було.

На підставі вищенаведеного, господарський суд Харківської області обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ліквідатора про у задоволенні заяви ліквідатору Безпалому С.О. про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не порушено норми процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, що у відповідності до вимог ст.277 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали господарського суду Харківської області від 14.03.2018 у справі №5023/121/12 - без змін.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275-276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Харківський апеляційний господарський суд; -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 14.03.2018 у справі №5023/121/12 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29.05.2018.

Головуючий суддя О.А.Пуль

Суддя Я.О.Білоусова

Суддя І.В.Тарасова