РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.05.2018Справа № 910/2420/18

Господарський суду міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, м. Київ, пл.Франка, 5)

до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (01601, м. Київ, бул. Т Шевченка, 18)

про стягнення 16 091,13 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Кирищук В.П.

від відповідача: Городиська Є.Ю.

В судовому засіданні 23.05.2018, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Київенерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" про стягнення 16 091,13 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в період з 01.02.2015 по 01.05.2015 відповідачу у відповідності до вимог закону надавались комунальні послуги з централізованого опалення, та у період з 01.02.2015 по 01.12.2017 з централізованого постачання гарячої води до нежитлового приміщення відповідача, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Пітерська, 3. За доводами позивача, відповідач не розрахувався за споживання вищезазначених комунальних послуг, що стало наслідком виникнення у останнього заборгованості перед позивачем у розмірі 16 091,13 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2018 на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу України позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Київенерго" було залишено без руху.

Позивачем у строк, встановлений судом, усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, розгляд справи призначено на 18.04.2018.

13.04.2018 через загальний відділ діловодства суду відповідач подав відзив, в якому зазначається, що твердження позивача про надання комунальних послуг з централізованого опалення та послуги з постачання гарячої води відповідно до вимог закону суперечить актам наданих послуг на підставі Договору від 13.10.2008 № 204/з.

Крім того, відповідач вказує, що позовну заяву подано з пропущенням строку позовної давності, оскільки позовна заява подана до суду 28.02.2018, а позивач заявив вимоги про стягнення заборгованість за грудень 2014 та січень 2015 року.

Також, відповідач звертає увагу, що позивач надав акти надання послуг в якості доказу фактичного використання відповідачем послуг, проте акт № 23047 містить нарахування за грудень 2014 та січень 2015, що виходить за межі позовної заяви та містить посилання на договір № 204/з від 13.10.2008, акт за надання послуг в період з червня 2015 по березень 2016 містить посилання на договір № 204/з від 13.10.2008 та щодо нарахування послуг за січень 2016 року відсутній акт у матеріалах справи.

Відповідач у поданому до суду відзиві заперечує щодо задоволення позовних вимог, оскільки зазначає, що не отримує послугу з постачання гарячої води у зв'язку з її відключенням.

18.04.2018 через загальний відділ діловодства суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копію договору № 310088 від 01.10.2008 з додатками та інформаційну довідку щодо розрахунків за спожиту теплову енергію.

У судовому засіданні 18.04.2018 суд на місці ухвалив оголосити перерву у судовому засіданні до 16.05.18 у зв'язку з необхідністю ознайомитись позивачу з відзивом та надання відповіді на відзив.

26.04.2018 через загальний відділ діловодства суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій позивач вказує, що на підставі внесених змін до Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а саме відповідно до п. 4 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", позивач як теплопостачальна організація є виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності у м. Києві. Також позивач зазначає, що ним протягом всього спірного періоду направлялись відповідачу рахунки за комунальні послуги.

26.04.2018 через загальний відділ діловодства суду надійшла заява про виправлення помилки у позовній заяві, а саме в тексті позовної заяви невірно зазначену адресу надання послуг відповідачу, вірною якою є адреса: вул. Пітерська, 7.

10.05.2018 через загальний відділ діловодства суду надійшли заперечення відповідача, з яких вбачається, що позивач не надав жодного доказу в підтвердження своїх пояснень щодо направлення відповідачу рахунків за комунальні послуги. Також відповідач заперечив щодо залучення наданих позивачем доказів, які подані до суду 18.04.2018, оскільки подані в порушення вимог ст. 164 ГПК України, а також відсутні докази про направлення таких додаткових доказів на адресу відповідача.

У судовому засіданні 16.05.2018, суд на місці ухвалив відкласти розгляд клопотань позивача про долучення додаткових документів до матеріалів справи, що були подані останнім в період з 10.05.2018, на наступне судове засідання, яке відбудеться 23.05.2018.

21.05.2018 через загальний відділ діловодства суду надійшло клопотання позивача про поновлення строків для подачі доказів та пояснень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2018 суд відмовив ПАТ "Київенерго" в задоволенні клопотання про поновлення строків для подання доказів та пояснень.

У судовому засіданні 23.05.2018 представником позивача було заявлено усне клопотання про розгляд справи у порядку загального провадження.

Представник відповідача проти поданого клопотання заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, суд на місці ухвалив відмовити позивачу у задоволенні клопотання про розгляд справи у порядку загального провадження.

У судовому засіданні суд заслухав представника позивача, який підтримав позовні вимоги та надав пояснення по суті спору, та представника відповідача, який заперечував щодо заявлених позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні.

Дослідивши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (далі- Закон) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

26 квітня 2014 року набув чинності Закон № 1198-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за електроносії», зокрема до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно з якими виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності визначено суб'єкта господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальну організацію).

Статтею 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що незважаючи на відсутність між сторонами договірних зобов'язань, у період з 01.02.2015 по 01.05.2015 позивачем у відповідності до вимог закону було надано комунальні послуги з централізованого опалення та в період з 01.02.2015 по 01.12.2017 з централізованого постачання гарячої води до нежитлового приміщення відповідача, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Пітерська, 7.

В якості доказів надання комунальних послуг за вищезазначений період позивачем надано до суду акти надання послуг №23047 від 28.02.2015 (два акти на суму 5352,48 грн. та на суму 1475,59 грн.), № 29214, № 29219 від 31.03.2015, №41572, №41573 від 30.04.2015, № №53124 від 31.05.2015, №64826 від 30.06.2015, №76293 від 31.07.2015, №87691 від 31.08.2015, №99138 від 30.09.2015, №110363 від 31.10.2015, №121665 від 30.11.2015, №132948 від 31.12.2015, №14037 від 29.02.2016, №20086 від 31.03.2016, №23037 від 30.04.2016, №90100/10/2016/1 від 31.10.2016, №90100/11/2016/1 від 30.11.2016, №90100/12/2016/1 від 31.12.2016, №90100/01/2017/1 від 31.01.2017, №90100/02/2017/1 від 28.02.2017, №90100/03/2017/1 від 31.03.2017, №90100/04/2017/1 від 30.04.2017, №90100/05/2017/1 від 31.05.2017, №90100/06/2017/1 від 30.06.2017, №90100/07/2017/1 від 31.07.2017, №90100/08/2017/1 від 31.08.2017, №90100/09/2017/1 від 30.09.2017, №90100/10/2017/1 від 31.10.2017, №90100/11/2017/1 від 30.11.2017, №90100/12/2017/1 від 31.12.2017, №90100/01/2018/1 від 31.01.2018, №90100/02/2018/1 від 28.02.2018.

29.12.2017 року ПАТ «Київенерго» звернулось до відповідача із вимогою № 21/1/5660 від 28.12.2017 про сплату заборгованості, яка утворилась по об'єкту позивача (м. Київ, вул. Пітерська, 7) станом на 01.12.2017 у розмірі 16 091,13 грн., з яких: 9006,66 грн. - за послуги з централізованого опалення, що надавались у період з 01.02.2015 по 01.05.2015, 7 084,47 грн. - за послуги з централізованого постачання гарячої води, що надавались у період з 01.02.2015 по 01.12.2017.

За доводами позивача, вищезазначена вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення ПАТ «Київенерго» з позовом до суду про стягнення з відповідача 16 091,13 грн.

Відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що в підтвердження наданих позивачем послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води за заявлений період, останнім не було надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про факт надання позивачем вищезазначених послуг за адресою: м. Київ, вул. Пітерська, 7 та порушення відповідачем законодавства України. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач повідомляє, що 01.12.2015 року між сторонами укладено договір №311725-01 на постачання теплової енергії, відповідно до умов якого останніми було складено Акт №3/2018-311725-01 приймання-передавання товарної продукції за березень 2018 року, а також підписаний Акт звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.03.2018, з якого вбачається, що відповідач не має заборгованості за теплову енергію за попередні періоди за об'єктом за адресою: м. Київ, вул. Пітерська,7. Також ПАТ «Укртелеком» заперечує наявність заборгованості за централізоване постачання гарячої води, оскільки не отримує дану послугу у зв'язку з її відключенням, даний факт підтверджується Актом на відключення ГВП за адресою: м. Київ, вул. Пітерська,7 від 10.09.2014 року. При цьому, відповідач неодноразово листами №820000/82М000-2/544 від 08.09.2014., №820000/82М000-2/496 від 21.04.2015 p., №№820000/82М000-2/1225 від 11.10.2016 звертався до позивача щодо здійснення опломбування системи гарячого водопостачання. Всі документи, на які посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень, додані в додатках до відзиву на позовну заяву.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що житлово-комунальні послуги поділяються за функціональним призначенням та порядком затвердження цін/тарифів.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

- комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

- послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

- послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

- послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Як встановлено судом, внаслідок внесення змін до Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а саме ч. 4 статті 19, виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для усіх форм власності є ПАТ "Київенерго".

Відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець), і фізичною та юридичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (послуги) регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, далі Правила.

Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуги, якими він фактично користується у повному обсязі. Така позиція викладена у Постановах Вищого господарського суду України по справі №910/9720/14 від 21.01.2015 року; № 5011-31/17255-2012 від 15.05.2014 року; № 5017/2891/2012 від 15.05.2013 року; № 910/18704/14 від 29.07.2015 року; № 910/6338/14 від 17.08.2015 року.

Згідно з ч. 3 ст. 20 Закону споживач зобов'язаний, зокрема, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у ч. 1 ст. 193 ГК України.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

При цьому, ч. 2 ст. 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Суд зазначає, що споживач (відповідач), незважаючи на факт відсутності між ним та позивачем договірних відносин щодо надання житлово-комунальних послуг, з урахуванням положень статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" зобов'язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними.

Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Тобто, підставою здійснення розрахунків між споживачем та теплопостачальною організацією є надання останньою відповідного платіжного документа.

Як встановлено судом, позивачем на підтвердження факту надання відповідачу комунальних послуг з централізованого опалення за період з 01.02.2015 по 01.05.2015 та з централізованого постачання гарячої води за період з 01.02.2015 по 01.12.2017 були надані засвідчені копії Актів наданих послуг, що містять підписи та печатки позивача.

Зі змісту долучених до матеріалів справи актів, зокрема, №23047 від 28.02.2015 р. (два акти на суму 5352,48 грн. та на суму 1475,59 грн.), №53124 від 31.05.2015 p., №64826 від 30.06.2015 p., №76293 від 31.07.2015 p., №87691 від 31.08.2015 p., №99138 від 30.09.2015 p., №110363 від 31.10.2015 p., №121665 від 30.11.2015 p., №132948 відЗІ.12.2015 p., №14037 від 29.02.2016 p., №20086 від 31.03.2016 p., №23037 від 30.04.2016 р. вбачається, що останні були складені згідно Договору послуги від 13.10.2008 № 204/3. При цьому, жодних доказів існування між сторонами вищезазначеного договору матеріали справи не містять, як і не містять самої копії договору.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази направлення на адресу відповідача складених позивачем Актів наданих послуг, а доданий позивачем до позовної заяви реєстр надання клієнтам ПАТ «Київенерго» платіжних документів (теплова енергія) за розрахунковий період «травень 2017 р.» не приймається судом до уваги, оскільки містить відомості про надання ПАТ «Укртелеком», Київська міська філія ПАТ «Укртелеком» (вул. Горького, 40) платіжних документів за договором №1310383.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд звертає увагу на відсутність в матеріалах справи доказів надання позивачем комунальних послуг за спірний період, а саме: облікових карток, відомостей обліку споживання теплової енергії та гарячого водопостачання, а також виставлених відповідачу рахунків на оплату у спірний період.

При цьому, надана позивачем вимога №21/1/5660 від 28.12.2017 про сплату заборгованості за надані послуги з централізованого опалення суб'єктами господарювання, на яку останній посилається як на доказ виставлення відповідачу рахунку на оплату послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води за спірний період, не приймається судом як належним чином оформлений рахунок на оплату, що містив би відомості про обсяг наданих послуг, порядок нарахування оплати (за показаннями засобів обліку, встановлених в приміщенні відповідача або згідно з нормативами споживання).

Крім того, з долучених позивачем до матеріалів справи доказів, а саме списку згрупованих поштових відправлень від 29.12.2017 та фіскального чеку від 29.12.2017, не можливо дійти достовірного висновку про те, що саме поштовим відправленням №91 на адресу ПАТ "Укртелеком" було направлено вимогу №21/1/5660 від 28.12.2017.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Крім того, частиною 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом, то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Оскільки матеріали справи не містять, а позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставини на які він посилався, як на підставу своїх вимог, чи на спростування наведених вище висновків, суд на підставі наявних у матеріалах справи доказах та з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, вважає заявлені позовні вимоги не доведеними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

В процесі розгляду справи № 910/2420/18 судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім доводам та запереченням позивача та відповідача, надано можливість їх представникам в судовому засіданні обґрунтувати свої правові позиції щодо позову, надавати додаткові докази та заявляти відповідні клопотання.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови в позові, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29.05.2018

Суддя Пукшин Л.Г.