ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2018р. Справа №914/34/18

місто Львів

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго», м.Львів

про стягнення 8 414 167, 97 грн.

Суддя Н.Мороз

При секретарі М.Бурак

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1

Від відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

Суть спору:

Позовну заяву подано Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ до Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго», м. Львів про стягнення 1 411 395, 18 грн.

Ухвалою від 09.01.2018р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.02.2018р.

Ухвалою від 05.02.2018р. суд обєднав справу №914/34/18 за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Приватного акціонерного товариства Львівобленерго та справи №914/36/18, №914/38/18, №914/42/18, №914/45/18, №914/49/18 в одне провадження під №914/34/18.

06.02.2018р., 27.02.2018р. та 27.03.2018р. розгляд справи відкладено з підстав, викладених у відповідних ухвалах.

Ухвалою від 27.03.2018р. продовжено підготовче засідання на 30 днів.

Ухвалою від 24.04.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 10.05.2018р.

В судове засідання 10.05.2018р. представник позивача зявився, дав пояснення по суті спору. Позов просить задоволити. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24.04.2000р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Українським кредитним банком укладено договір №Т-102/042000, відповідно до якого банк зобовязувався передати (здійснити обмін рівноцінних цінних паперів) позивачу векселі згідно додатку №1.

Актом приймання-передачі до вищевказаного договору Українським кредитним банком передано позивачу 67 простих векселів векселедавця ВАТ «Львівобленерго», в тому числі і векселі, стягнення заборгованості за якими є предметом розгляду даної справи. Таким чином, позивач є законним держателем простих векселів №28, №18, №21, №25, №30, №34, що є предметом даного спору, вартістю 1 000 000, 00 грн. кожен.

09.04.2015р. позивач листом за вих. №26-2587/1.2-15 звернувся до ПАТ «Львівобленерго» з вимогою про оплату зазначених векселів 17.04.2015р., однак, відповідач свої зобовязання у вказаний строк не виконав.

15.05.2015р. позивач звернувся до приватного нотаріуса з листом про опротестування вказаних вище векселів у неплатежі.

20.05.2015р. приватний нотаріус звернувся до відповідача телеграмою, у якій пропонував до 12 години 21.05.2015р. здійснити оплату векселів або повідомити нотаріуса про відмову вчинити такі дії.

Внаслідок невиконання відповідачем вказаної вимоги, 21.05.2015р. приватним нотаріусом видано акти про протести за вищевказаними векселями.

В подальшому відповідачем частково сплачено борг, у звязку із чим станом на дату подання позову заборгованість за векселями становить 5 650 000, 00 грн.

З огляду на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за векселями, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав з позовом про стягнення з приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» 5 650 000, 00 грн. основного боргу, 912 698, 64 грн. 6% річних та 1 851 469, 32 грн. інфляційних втрат.

В судових засіданнях представники відповідача проти позову заперечили, зазначивши, що борг відповідача перед позивачем за векселями №28, №18, №21, №25, №30, №34, враховуючи здійснені часткові оплати, становить 5 550 000, 00 грн. Крім того, зазначили про неправильне визначення позивачем строку, починаючи з якого останнім нараховано відповідачу 6% річних та заперечили проти нарахування інфляційних втрат, оскільки Уніфікованим законом про переказні векселі та прості векселі, яким регулюються вексельні відносини, не передбачено стягнення інфляційних нарахувань у разі прострочення виконання вексельного законодавства.

Крім того, 26.03.2018р. представниками відповідача через службу діловодства господарського суду подано клопотання про розстрочення виконання судового рішення на 12 календарних місяців у звязку зі складним фінансовим становищем.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, створивши у відповідності до ст. 13 ГПК України сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Однією з підстав виникнення зобовязань, згідно ст.11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

24.04.2000р. між Українським кредитним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акцент-Банк та Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (позивач) укладено договір №Т-102/042000.

За цим договором сторони здійснюють обмін рівноцінних цінних паперів, а саме векселів, зазначених у ст. 2 цього договору, на умовах визначених цим договором (п. 1 договору).

Згідно п. 2.1 договору, банк зобовязується передати підприємству у власність векселі, перелік яких зазначений у додатку № 1, який є невідємною частиною цього договору, загальною номінальною вартістю 66 715 946,15 грн. Векселі передаються з бланковим індосаментом протягом 10 банківських днів з моменту укладення цього договору.

Відповідно до п.п. 18-35 додатку №1 до договору №Т-102/042000 від 24.04.2000р., банк зобовязувався передати підприємству векселі векселедавця ВАТ Львівобленерго (відповідач) за №17 - 34, зі строком погашення - за предявленням, але не швидше 01.01.2015р.

04.05.2000р. між Українським кредитним банком та Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України підписано акт приймання-передачі векселів до договору №Т-102/042000 від 24.04.2000р., згідно якого зокрема, передано і векселі за №28, №18, №21, №25, №30, №34.

Таким чином, публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України є законним держателем вказаних вище простих векселів вартістю 1 000 000,00 грн. кожен, складених 04.05.2000р. відкритим акціонерним товариством Львівобленерго, яке в подальшому перейменоване на приватне акціонерне товариство Львівобленерго, зі строком погашення - за предявленням, але не швидше 01.01.2015р.

Публічним акціонерним товариством Акцент-Банк на звороті векселя проставлено бланковий індосамент на предявника Платити наказу: без обороту на мене, який підписаний головою правління, головним бухгалтером та скріплений печаткою.

10.04.2015р. Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулося до Публічного акціонерного товариства Львівобленерго листом за вих. №26-2587/1.2-15 від 09.04.2015р., яким запропоновано оплатити векселі до 12-00 години 17.04.2015р. У листі також зазначено, що у разі несплати векселів у відповідності з чинним законодавством по векселях буде вчинено протест у неплатежі. Відповідачем вказаний лист залишено без задоволення.

15.05.2015р. Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулося до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 із листом про опротестування векселів, в тому числі векселів №28, №18, №21, №25, №30, №34.

20.05.2015р. представники Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України прибули за місцезнаходженням Приватного акціонерного товариства Львівобленерго для предявлення оригіналів векселів до оплати. Однак, представників позивача не було допущено до Приватного акціонерного товариства Львівобленерго, про що представниками ПАТ НАК Нафтогаз України складено акт про відмову у допуску повноважних осіб на підприємство для предявлення векселів до платежу від 20.05.2015р.

20.05.2015р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 надіслано відповідачу телеграму з вимогою здійснити оплату векселів до 12 години 21.05.2015р. або повідомити нотаріуса про відмову вчинити такі дії.

У звязку з невиконанням ПАТ «Львівобленерго» вказаної вимоги, 21.05.2015р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 вчинено протест простих векселів, в тому числі №28, №18, №21, №25, №30, №34 від 04.05.2000р., про що складено акти про протест векселя про неоплату №1183, №1173, №1176, №1180, №1185 та №1189.

Актами приймання-передачі від 21.05.2015р. приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу передала вищевказані векселі та акти про протест векселя про неоплату позивачу.

03.06.2015р. ПАТ НАК Нафтогаз України звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 листом №26-3999/1.2-15 про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за векселями, в тому числі №28, №18, №21, №25, №30, №34 на суму 6 000 000, 00 грн. (по 1 000 000, 00 грн. кожен).

04.06.2015р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 видано виконавчі написи №805, №795, №798, №802, №807, №811 про стягнення з відповідача заборгованості за вказаними векселями.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, станом на момент предявлення позову, відповідачем частково сплачено заборгованість за векселями, зокрема:

за векселем №28 50 000, 00 грн.,

за векселем №18 100 000, 00 грн.,

за векселем №21 50 000, 00 грн.,

за векселем №25 50 000, 00 грн.,

за векселем №30 50 000, 00 грн.,

за векселем №34 50 000, 00 грн.

Відтак, основна сума заборгованості за векселями, яку позивач просить стягнути з відповідача становить 5 650 000, 00 грн.

Відносини, повязані з обігом векселів в Україні, регулюються Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (надалі Уніфікований закон, з урахуванням застережень, передбачених у додатку II до неї), Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 07.06.1930р.), а також Законами України від 05.04.2001р. №2374-ІІІ Про обіг векселів в Україні (ст. 2 якого містить застереження стосовно дії окремих положень Уніфікованого закону на території України), від 23.02.2006р. №3480-ІV Про цінні папери та фондовий ринок, від 06.07.1999р. № 826-ХІV Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі, від 06.07.1999р. № 827-ХІV Про приєднання України до Женевської Конвенції 1930 року про врегулюванню деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, від 06.07.1999р. № 828-ХІV Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів у редакції, чинній на відповідний момент.

Частиною 1 ст. 14 Закону України Про цінні папери та фондовий ринок визначено, що вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобовязання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Відповідно до положень ст. 3 Закону України Про обіг векселів в Україні, зобовязуватися та набувати права за переказними і простими векселями на території України можуть юридичні та фізичні особи.

Статтею 78 Уніфікованого закону встановлено, що векселедавець простого векселя зобовязаний так само, як акцептант за переказним векселем.

Прості векселі зі строком платежу у визначений строк від предявлення повинні бути протягом строків, встановлених ст. 23, предявлені векселедавцю для відмітки. Перебіг строку починається від дати відмітки, підписаної векселедавцем на векселі. Відмова векселедавця зробити датовану відмітку повинна бути засвідчена протестом (ст. 25), дата якого є початком строку від предявлення.

Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 8 червня 2007 року № 5 Про деякі питання практики розгляду спорів, повязаних з обігом векселів, особа, у якої знаходиться вексель, вважається його законним держателем, якщо її право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть, якщо останній із них є бланковим.

Якщо останній індосамент є бланковим або на предявника (тобто в ньому не зазначено особу, що отримує вексель), законним векселедержателем такого векселя вважається особа, у якої вексель фактично знаходиться. Така особа має всі права за векселем, у тому числі право вимоги платежу за ним.

Законний векселедержатель не зобовязаний доводити наявність і дійсність своїх прав за векселем, вони вважаються наявними і дійсними. Доведення протилежного обовязок особи, якій предявлено вимогу за векселем.

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 № 5 Про деякі питання практики розгляду спорів, повязаних з обігом векселів, прямі боржники це - векселедавець простого векселя та акцептант переказного векселя.

У п. 20 цієї ж Постанови зазначено, що вексель має предявлятися до платежу у визначеному в ньому місці, а якщо останнє не було прямо визначено, - за місцем знаходження платника (акцептанта) переказного векселя або за місцем складання простого векселя (ст.ст. 2, 76 Уніфікованого закону).

Прямий боржник за векселем зобовязаний довести обґрунтованість своїх заперечень стосовно того, що векселедержатель не предявив йому оригінал векселя або не надав можливості перевірити наявність у встановленому місці та у визначений строк у особи, що предявила вимогу, оригіналу векселя і прав власності на зазначений цінний папір. Векселедержатель може спростувати ці заперечення шляхом надання будь-яких не заборонених законом доказів (ст.ст. 57 - 59 ЦПК України, ст.ст. 32, 34 ГПК України, у тому числі актів нотаріуса про протест векселя чи про посвідчення факту його предявлення до платежу, а також документів, виданих боржником.

Кредитор, який не спростував заперечення прямого боржника про відсутність належного предявлення векселя до платежу, вважається таким, що прострочив. До такого кредитора застосовуються наслідки, передбачені ст. 613 ЦК України.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до вимог договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1, 2 ст. 193 ГК України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору; не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Як зясовано в судових засіданнях та вбачається з матеріалів справи, сума основної заборгованості відповідача перед позивачем становить 5 550 000, 00 грн., враховуючи здійснені відповідачем часткові проплати за простими векселями, зокрема:

за векселем №28 50 000, 00 грн., згідно платіжного доручення №23670 від 11.10.2017р.;

за векселем №18 50 000, 00 грн., згідно платіжного доручення №21474 від 18.09.2017р., 50 000, 00 грн. згідно платіжного доручення №23437 від 09.10.2017р., 100 000, 00 грн. згідно платіжного доручення №29497 від 28.12.2017р.;

за векселем №21 50 000, 00 грн. згідно платіжного доручення №21788 від 20.09.2017р.;

за векселем №25 50 000, 00 грн. згідно платіжного доручення №22201 від 22.09.2017р.;

за векселем №30 50 000, 00 грн. згідно платіжного доручення №23785 від 12.10.2017р.;

за векселем №34 50 000, 00 грн. згідно платіжного доручення №25223 від 27.10.2017р.

Відтак, сума основного боргу за простими векселями у розмірі 5 550 000, 00 грн. підтверджена матеріалами справи, не заперечується відповідачем та підлягає стягненню.

Позивачем у звязку із неоплатою боргу за векселями нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 6% річних у розмірі 912 698, 64 грн., що нараховані, починаючи з 18.04.2015р.

Згідно п. 2 абз. 1 ст. 48 Уніфікованого закону, векселедержатель може вимагати від особи, до якої предявив позов, сплати відсотків, нарахованих на вексельну суму.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про обіг векселів в Україні, передбачені ст.ст. 48, 49 Уніфікованого закону відсотки на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки НБУ на день подання позову та від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.

При цьому, ст. 5 Уніфікованого закону передбачає, що у переказному векселі, який підлягає оплаті відразу після предявлення або у визначений строк після пред'явлення, трасант може обумовити, що на суму, яка підлягає оплаті, будуть нараховуватися відсотки. У будь-якому іншому переказному векселі така умова вважається ненаписаною.

Відсоткова ставка повинна бути вказана у векселі; при відсутності такої вказівки умова вважається ненаписаною.

Між тим, п. 2 ст. 48 Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі встановлено, що держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, у тому числі, відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу.

Таким чином, позивачем обгрунтовано нараховано відповідачу 6% річних.

Однак, щодо строку предявлення векселів та початку нарахування 6% річних, суд зазначає наступне.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, векселі були предявлені для оплати листом за вих. №26-2587/1.2-15 від 09.04.2015р. з вимогою про оплату векселів до 17.04.2015р. Таким чином, на думку позивача, відповідач зобовязаний здійснити оплату векселів 18.04.2015р.

Однак, як встановлено судом, працівниками ПАТ НАК Нафтогаз України 20.05.2015р. складено акт про відмову у допуску повноважних осіб на підприємство для предявлення векселів до платежу, у якому зафіксовано, що уповноважені представники позивача прибули 20.05.2015р. до ПАТ Львівобленерго для вчинення дії, передбаченої ст. 38 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, а саме предявлення до платежу від імені ПАТ НАК Нафтогаз України оригіналів векселів, які були видані ВАТ Львівобленерго 04.05.2000р.

Як зазначалося вище, відповідно до ст. 34 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, вексель строком за предявленням підлягає оплаті при його предявленні, тобто 20.05.2015р.

Підтвердженням вищенаведеного також є те, що відповідно до п. 3.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5, векселі для вчинення протесту про неоплату приймаються нотаріусом після закінчення дати платежу за векселем, але не пізніше 12-ї години наступного після цього строку дня.

Векселі для протесту подані ПАТ НАК Нафтогаз України приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 20.05.2015р. після прибуття уповноважених представників позивача до відповідача згідно акту від 20.05.2015р. Протест самих векселів було вчинено нотаріусом 21.05.2015р., що вказує на те, що закінченням дати платежу за простими векселями була дата - 20.05.2015р.

Таким чином, відповідач зобовязаний здійснити оплату векселів №28, №18, №21, №25, №30, №34 із вказаної дати.

З огляду на те, що судом встановлено факт прострочення відповідача за векселями з 20.05.2015р., а не з 18.04.2015р., як вважає позивач, судом здійснено перерахунок сум 6% річних з урахуванням визначеної судом дати прострочення та встановлено, що сума 6% річних за прострочення оплати становить:

за векселем №28 146 786, 30 грн.,

за векселем №18 146 408, 22 грн.,

за векселем №21 146 613, 69 грн.,

за векселем №25 146 630, 14 грн.,

за векселем №30 146 794, 52 грн.,

за векселем №34 146 917, 80 грн., що разом становить 880 150, 67 грн. та підлягає стягненню.

Також позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 1 851, 469, 32 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, право векселедержателя вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, обмежено наступними сумами: (1) сумою неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; (2) відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу; (3) витрати, повязані з протестом і пересиланням повідомлень, а також інші витрати. Якщо право регресу використане до настання строку платежу, то з вексельної суми утримуються облікові відсотки. Ці облікові відсотки обчислюються за офіційною обліковою ставкою (банківською ставкою), яка діє на дату використання права регресу за місцем проживання держателя.

Тобто, Уніфікованим законом не передбачено покладення на особу, зобовязану за векселем, інших платежів, зокрема таких, як збитки від інфляції.

Крім того, у інформаційному листі від 24.11.2011р. №01-06/1642/2011 Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011р. № 01-06/249 Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів зазначено, що у разі, якщо спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, яким не передбачено стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних у разі прострочення виконання вексельного зобовязання за рішенням суду, відсутні підстави для застосування до таких правовідносин частини другої статті 625 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 03.10.2011р. у справі №3-91гс11 (справа №45/211).

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 1 851 469, 32 грн.

Згідно ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст.11 ГПК України внормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 ГПК України).

Згідно п.3 ч.4 ст.238 ГПК України, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду по справі №910/13407/17 від 13.03.2018р.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджено матеріалами справи, не спростовано відповідачем, та підлягають до задоволення частково у розмірі 5 550 000, 00 грн. основного боргу та 880 150, 67 грн. 6% річних. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Щодо клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду на 12 місяців, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 238 ГПК України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

При наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, господарський суд може розстрочити виконання рішення. При цьому під розстрочкою виконання рішення суду слід розуміти виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.

Господарсько-процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини за правилами ст. 86 ГПК України.

Питання задоволення заяви сторони у справі про розстрочку виконання рішення суду вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з особливого характеру обставин справи, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Згідно положень Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сімї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Як встановлено судом, Приватне акціонерне товариство Львівобленерго є збитковим підприємством, що підтверджується Звітом про фінансові результати за 2017 рік (розмір збитків склав 63 180 000, 00 грн.). Також у відповідача наявна кредиторська заборгованість перед банками на загальну суму 153 499 745, 63 грн. При цьому, відповідач зобовязаний кожного місяця здійснювати відповідні платежі на обслуговування кредитних зобовязань.

Крім того, у відповідача є заборгованість у розмірі 111 024 355, 57 грн. перед ДП Енергоринок згідно договору купівлі-продажу електроенергії №3949/02 від 21.03.2007р., сплату якої сторони погодили розстрочити відповідно до договору про реструктуризацію заборгованості №329Р/01 від 14.02.2018р.

Розглянувши матеріали поданої заяви та додані до неї документи, заслухавши пояснення повноважного представника відповідача, враховуючи відсутність доказів про важкий фінансовий стан підприємства позивача, суд дійшов висновку, що виконання рішення суду без надання розстрочки може спричинити негативні наслідки для підприємства боржника ПАТ «Львівобленерго». Задоволення поданої боржником заяви дозволить активізувати діяльність по стягненню дебіторської заборгованості і таким чином вирішити фінансові проблеми підприємства, а також сприятиме збереженню майнових фондів підприємства.

Отже, всебічно, повно і об'єктивно розглянувши в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізувавши докази в обґрунтування заяви, зважаючи на необхідність задоволення інтересів обох сторін, враховуючи їх фінансовий стан та інфляційні процеси в економіці держави, суд дійшов висновку, що розстрочення виконання рішення надасть змогу вирішити наявні фінансові проблеми та сприятиме нормальному функціонуванню підприємства стягувача та боржника та реальній можливості виконання рішення суду.

Крім того, задовольняючи клопотання, суд бере до уваги причини невиконання грошового зобовязання відповідачем та його складний фінансовий стан, а також те, що відповідач займає монопольне становище на ринку з постачання електричної енергії у Львівській області, у звязку із чим на підтримання належного стану електромереж та закупівлю електроенергії для потреб споживачів необхідне постійне фінансування.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку задоволити подане клопотання та розстрочити виконання рішення суду на 12 місяців шляхом сплати рівними частинами кожного місяця.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-78, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Львівобленерго», м. Львів вул. Козельницька, 3 () на користь публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6 () 5 550 000, 00 грн. заборгованості, 880 150, 67 грн. 6% річних з розстроченням виконання судового рішення на 12 місяців шляхом сплати рівними частинами кожного місяця.

3. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Львівобленерго», м. Львів вул. Козельницька, 3 () на користь публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6 () 96 455, 03 грн. судового збору.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення складено 21.05.2018р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.