ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 921/412/17-г/7

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О.М. - головуючий, Вронська Г.О., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз"

на постанову Львівського апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Данко Л.С., Галушко Н.А., Орищин Г.В.,

від 06.12.2017 року

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз"

про стягнення 16474432,74 грн. інфляційних втрат за червень 2014 року - квітень 2017 року та 1 946556,69 грн. 3% річних від основного боргу за зобов'язаннями, що виникли на підставі договору поставки природного газу №06/10-1998 за період з 29.06.2014 року по 26.04.2017 року включно та судових витрат

за участю представників:

позивача: Мицько Р.М.

відповідача: Бандура В.І., Ловчук М.В.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" про стягнення 18 420 989,43 грн., з яких: 16474432,74 грн. - інфляційні нарахування за період з червня 2014 року по квітень 2017 року та 1946556,69 грн. - три відсотки річних, нараховані за період з 29.06.2014 року по 26.04.2017 року на суму основного боргу, що виник на підставі договору поставки природного газу № 06/10-1998 від 20.12.2010 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі виконував свої зобов'язання зі сплати суми основного боргу за договором поставки природного газу № 06/10-1998 від 20.12.2010 року, що було встановлено в рішенні Господарського суду Тернопільської області від 23.10.2012 року у справі № 5/27/5022-595/2012, у зв'язку з чим відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України та на виконання взятих на себе зобов'язань відповідно до пункту 4.3. мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 13.02.2013 року у справі № 5/27/5022-595/2012, зобов'язаний сплатити інфляційні нарахування та три відсотки річних.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 19.09.2017 року в позові відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що невиконання грошового зобов'язання за наявності судового рішення та ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка передбачає його виконання частинами, тобто якою фактично встановлено розстрочку платежу, не призводить до наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України за період виконання затвердженої мирової угоди. За висновком суду підстави для стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму основного боргу за період з червня 2014 року по квітень 2017 року та трьох відсотків річних за період з 29.06.2014 року по 26.04.2017 року за мировою угодою відсутні, оскільки стягнення зазначених сум за вказаний період не було предметом позову у справі № 5/27/5022-595/2012, а є майбутніми платежами і не можуть передбачатися в умовах угоди, укладеної на виконання рішення суду.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 року рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.09.2017 року скасовано і прийнято нове рішення, яким позов задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 16 474 432,74 грн. інфляційних втрат за зобов'язаннями, що виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу № 06/110-1998, розраховані за період червень 2014 року - квітень 2017 року, та 1946556,69 грн. 3% річних, розрахованих від сум основного боргу, що виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу № 06/110-1998 за період з 29.06.2014 року по 26.04.2017 року включно. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" на користь Дочірньої компанії "Газ Україна" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз Україна" судовий збір у розмірі 240 000,00 грн. за подання позовної заяви та 264000,00 грн. судових витрат за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку.

Постанова апеляційного господарського суду мотивована тим, що підставою позовних вимог у даній справі є неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань саме за договором поставки природного газу №06/10-1998, оскільки основний борг за період, за який позивач розрахував 3% річних та інфляційні втрати, був погашений лише частково, а не за рішенням суду чи за мировою угодою, як помилково зазначив місцевий господарський суд. За висновком суду, мирова угода є процесуальним актом, відповідно до якого виконується рішення (ухвала про затвердження мирової угоди) суду про розстрочення погашення боргу, та не є договором у розумінні цивільного законодавства, наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тобто стаття 625 Цивільного кодексу України поширюється на грошове зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Перевіривши проведений позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те суми інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних визначені позивачем правильно нараховані лише на суму основного боргу, до якої штрафні санкції не включались та не могли бути включені, оскільки були погашені остаточно станом на 05.04.2013 року, а позовні вимоги заявлені в межах строку позовної давності.

Відповідач - Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 року, а рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.09.2017 року залишити в силі. В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема статті 202 Господарського кодексу України та статті 599 Цивільного кодексу України, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. За твердження скаржника укладена на стадії виконання рішення суду мирова угода, в якій встановлено порядок виконання судового рішення, є за своєю природою правочином, однак суд апеляційної інстанції не надав оцінку правовій природі укладеній між сторонами у справі мировій угоді, в якій сторони погодили порядок та строки розрахунків, відмінні від строків та порядку, передбачених договором поставки природного газу, та зазначає про те, що суд не застосував положення статті 604 Цивільного кодексу України та частину 1 статті 204 Господарського кодексу України, які регулюють припинення зобов'язання за домовленістю (за згодою) сторін, та не врахував те, що у зв'язку з укладенням мирової угоди відповідно до зазначених норм відбулась новація, за якою первісне зобов'язання щодо строків та порядку розрахунків за договором поставки припинилось та почали діяти строки та порядок розрахунків, передбачені мировою угодою, у зв'язку з чим відсутні правові підставі для нарахування позивачем втрат від інфляційних процесів та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в порядку та в строки, передбачені договором поставки.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судами, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 20.12.2010 року між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (продавець, позивач) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" (покупець, відповідач) укладено договір про закупівлю природного газу за державні кошти №06/10-1998.

Додатковою угодою № 1 від 28.01.2011 року сторони змінили назву договору на договір поставки природного газу, а додатковою угодою № 3 від 12.04.2011 року змінили назву договору на договір купівлі-продажу природного газу та виклали його в іншій редакції.

Відповідно до пунктів 1.1., 2.1. договору продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2011 році природний газ власного видобутку виключно для подальшої реалізації населенню в обсязі до 416016,641 тис. куб.м. з розподіленням зазначеного обсягу газу по місяцях, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах Договору.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 23.10.2012 року у справі №5/27/5022-595/2012 задоволено позов Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 31653730,28 грн. основного боргу за договором, 2391692,55 грн. пені, 1162097,36 грн. інфляційних втрат, 1228912,59 грн. три відсотки річних, розрахованих за період з 11.02.2011 року по 16.07.2012 року включно та 64380,00 грн. судового збору.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній станом на дати прийняття судами попередніх інстанцій рішення та постанови у даній справі, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини наявності у відповідача перед позивачем зобов'язання зі сплати 31653730,28 грн. основного боргу за зазначеним договором купівлі-продажу природного газу є встановленими в іншій господарській справі.

06.11.2012 року видано наказ про примусове виконання зазначеного рішення, на виконання якого 25.01.2013 року органом виконання судових рішень було відкрито виконавче провадження ВП № 36200958.

Під час виконання зазначеного рішення суду у справі №5/27/5022-595/2012 між сторонами укладено мирову угоду, яка була затверджена ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 13.02.2013 року, в якій сторони врегулювали порядок та строки виконання рішення суду №5/27/5022-595/2012, зокрема в пункті 4.1. мирової угоди визначили, що боржник зобов'язався сплатити у повному обсязі суму 36436432,78 грн. шляхом сплати зобов'язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості, зазначеного в мировій угоді.

Відповідно до пункту 4.2. мирової угоди оплату штрафних та фінансових санкцій в розмірі 4782702,50 грн. Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" здійснює протягом перших двох місяців дії мирової угоди, а суму основного боргу в розмірі 31653730,28 грн. - рівними частинами щомісяця.

В пункті 4.3. мирової угоди сторони дійшли згоди, що основний борг у розмірі 31653730,28 грн. підлягає індексації на індекс інфляції згідно з офіційним повідомленням Державного комітету статистики України в офіційному друкованому виданні. Боржник зобов'язався щорічно до 20 січня кожного року дії угоди сплатити на користь Стягувача суму, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів за рік.

Згідно з пунктом 4.4. мирової угоди грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з Графіком повинні надходити від боржника на рахунок стягувача у сумі, визначеній Графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому підлягає виконанню, а саме: за лютий 2013 року - 2 655133,01 грн. - 28.02.2013 року, за березень 2013 року - 2 655132,33 грн. - 29.03.2013 року та з квітня 2013 року по січень 2023 року - по 263781,08 грн. щомісячно, останній платіж 31.01.2023 року.

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась до господарського суду з позовом про стягнення 16474432,74 грн. інфляційних нарахувань за період з червня 2014 року по квітень 2017 року та 1946556,69 грн. трьох відсотків річних за період з 29.06.2014 року по 26.04.2017 року, нарахованих на суму основного боргу, що виник на підставі договору купівлі-продажу природного газу № 06/10-1998 від 20.12.2010 року, посилаючись несвоєчасну сплату основного боргу та на те, що факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання встановлено в рішенні Господарського суду Тернопільської області від 23.10.2012 року у справі № 5/27/5022-595/2012. Також вказує на те, що обов'язок відповідача сплатити інфляційні нарахування та три відсотки річних визначено статтею 625 Цивільного кодексу України та в пункті 4.3. мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 13.02.2013 року у справі № 5/27/5022-595/2012.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються зі статтею 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Грошовим є зобов'язання, за яким боржник зобов'язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції правильно визнав необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з частиною 5 цієї статті у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Як правильно встановлено судом апеляційної інстанції, у справі, яка розглядається, предметом позову є стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих за прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань з оплати переданого позивачем природного газу саме за договором купівлі-продажу природного газу №06/10-1998, а не за рішенням суду чи за мировою угодою, як помилково зазначив місцевий господарський суд.

При цьому, позовні вимоги про нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних заявлені за період, після прийняття Господарським судом Тернопільської області від 23.10.2013 року рішення у справі № 5/27/5022-595/2012.

Як правильно зазначено судом апеляційної інстанції, стаття 625 Цивільного кодексу України поширюється на грошове зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов'язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов'язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов'язують виникнення зобов'язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що мирова угода на стадії виконання судового рішення, не може вважатись правочином у цивільно-правовому розумінні, а є процесуальним актом, в якому встановлюється інший спосіб та порядок виконання судового рішення. Як встановлено, судом апеляційної інстанції, мирова угода, укладена між сторонами у справі та затверджена ухвалою суду у даній справі, виконується відповідачем шляхом проведення часткової оплати суми основного боргу відповідно до графіка визначеного в мировій угоді. При цьому, умовами мирової угоди передбачено обов'язок відповідача сплачувати інфляційні нарахування, виходячи з визначеної в угоді суми основного боргу, який виник внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань за договором купівлю-продаж природного газу № 06/10-1998 від 20.12.2010 року і такий обов'язок підтверджено укладеною мировою угодою зі встановленим в ній відповідним графіком погашення заборгованості та необхідністю здійснювати таке нарахування на момент сплати чергового платежу. Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідач не виконував передбаченого умовами мирової угоди обов'язок сплачувати інфляційні нарахування.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача в касаційній скарзі на те, що у зв'язку з укладенням мирової угоди відповідно до зазначених норм відбулась новація, і такий обов'язок не залежить від статті 604 Цивільного кодексу України та частину 1 статті 204 Господарського кодексу України відбулась новація.

Згідно зі статтею 604 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Разом з цим згідно з частиною 4 зазначеної статті новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Отже, особливим видом припинення зобов'язання за домовленістю сторін є новація. Новація - це угода про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж самими сторонами. Юридичною підставою для зобов'язання, що виникає при новації, є домовленість сторін попередньої угоди про припинення первісного зобов'язання та про виникнення нового, яке за своїм змістом відрізняється від попереднього.

Однак, укладена між сторонами у справі та затверджена судом мирова угода не є новацією в розумінні статті 604 Цивільного кодексу України, оскільки за умовами мирової угоди зобов'язання відповідача оплатити поставлений позивачем природний газ не було замінено на будь-яке інше зобов'язання, умов про припинення первісного зобов'язання, що виникло за договором купівлю-продаж природного газу № 06/10-1998 від 20.12.2010 року мирова угода не містить, а зміна порядку виконання такого зобов'язання або зміна строку його виконання, встановлення порядку погашення заборгованості не може вважатися новацією в розумінні статті 604 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком апеляційного господарського суду про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Перевіривши проведений позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум інфляційних, суд апеляційної інстанції встановив, що заявлені позивачем 28.06.2017 року до стягнення суми інфляційних нарахувань за період з червня 2014 року по квітень 2017 року в розмірі 16474432,74 грн. та трьох відсотків річних за період з 29.06.2014 року по 26.04.2017 року в розмірі 1946556,69 грн. визначені позивачем правильно, нараховані лише на суму основного боргу, до якої штрафні санкції не включались та не могли бути включені, оскільки були погашені відповідачем остаточно станом на 05.04.2013 року, а позовні вимоги заявлені в межах строку позовної давності.

Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Матеріали справи свідчать про те, що оскаржувана постанова апеляційного господарського суду прийнята з дотриманням норм матеріального та з правильним застосуванням норм процесуального права, а твердження скаржника про порушення і неправильне їх застосування апеляційним господарським судом під час прийняття оскаржуваної постанови не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту відсутні.

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд - ,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 року у справі № 921/412/17-г/7 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді Г. Вронська

В. Студенець