ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2018м. ДніпроСправа № 904/401/18

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Воронько В.Д.,

за участю секретаря судового засідання Батир Б.В.,

розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Нікополь Дніпропетровської області

до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, м. Нікополь Дніпропетровської області

про скасування пункту 3 рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 № 34-11/VII

у присутності представників:

від позивача: представник ОСОБА_3, довіреність № 668 від 10.04.2018;

від відповідача: головний спеціаліст Демченко М.Л., довіреність № 2416 від 19.03.2018.

СУТЬ СПОРУ:

02.02.2018 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області (далі - відповідач), у якій виклав вимогу про скасування пункту 3 рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 № 34-11/VII "Про наданні фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (1/2), фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 (1/2) в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1 за фактичним розміщенням нежитлових будівель спеціалізованого непродовольчого магазину".

Ухвалою від 07.02.2018 суд відкрив провадження у справі, прийнявши позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження, що встановлені Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), з призначенням підготовчого засідання на 01.03.2018.

22.02.2018 відповідачем до суду надано відзив, у якому він проти позову заперечив, вимоги позивача вважає необґрунтованими та безпідставними, тому в задоволенні позову просить відмовити.

02.04.2018 позивач подав до суд клопотання про неможливість надання відповіді на відзив, оскільки на його адресу останній не надійшов.

18.04.2018 позивач надав до суду відповідь на відзив, у якій наполіг на задоволенні судом його позовних вимог.

Відповідач в свою чергу, не погодившись з доводами позивача, подав заперечення на відповідь на відзив та просив відмовити у задоволенні позову. Крім того, відповідач подав клопотання про застосування заходів процесуального примусу у порядку ст. 135 ГПК України.

Ухвалою від 19.04.2018 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

У призначеному на 21.05.2018 судовому засіданні сторони забезпечили явку своїх представників. Розглянувши клопотання відповідача про застосування до позивача заходів процесуального примусу у порядку ст. 135 ГПК України, заслухавши думку обох сторін з цього приводу, суд дійшов висновку про недоцільність його задоволення, оскільки передбачені ГПК України заходи є правом суду, а не обов'язком.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

31.08.2016 Нікопольською міською радою на підставі ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.ст. 12, 79-1, 93, 122, 123, 124, 125, 126, 134 Земельного кодексу України, ст. 25 Закону України "Про землеустрій" було прийнято рішення № 34-11/УІІ "Про надання фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (1/2), фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 (1/2) в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1 за фактичним розміщенням нежитлових будівель спеціалізованого непродовольчого магазину".

Вказаним рішенням надано в оренду земельну ділянку площею 0,4977 га терміном на 3 роки із ставкою орендної плати 4%, за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦГІЗ 03.07).

Не погоджуючись зі ставкою орендної плати, позивач 20.01.2017 звернувся до відповідача з письмовим клопотанням про перегляд орендної ставки з 4% на 3% (внести відповідні зміни до рішення від 31.08.2016 № 34-11/УІІ). В обґрунтування цього клопотання позивач зазначав, що земельна ділянка знаходиться у віддаленому районі міста, де купівельна спроможність населення мізерна і з ростом податків і витрат на заробітну плату унеможливлюється ведення прибуткової підприємницької діяльності.

Проект рішення "Про внесення змін до рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 № 34-11/УІІ в частині зміни відсотку орендної плати з 4% на 3% громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_1" не було прийнято на 19 (позачерговій) сесії Нікопольської міської ради VІІ скликання, яка відбулася 27 квітня 2017 року.

Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом за захистом свого порушеного права.

Відповідач позов не визнав.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у їх задоволенні з таких підстав.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 ГК України).

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 3, 4 та 7 ст. 179 ГК України визначено, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 181 ГК України визначено загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема ч.ч. 1-4 якої встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу (далі - ЗК України) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території (ч. 1 ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Згідно з п. 12.3. ст. 12 Податкового кодексу України (далі - ПК України), сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Відповідно до п. 14.1.147 ст. 147 ПК України плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до п. 288.1 ст. 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Пунктами 288.2 - 288.4 ст. 288 ПК України визначено, що платником орендної плати є орендар земельної ділянки; об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду; розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідно п. 288.5. ст. 288 ПК України, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу:

- не може бути меншою за розмір земельного податку:

для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;

- не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Редакція 288.5. статті 288 ПК України, яка діяла на момент прийняття відповідачем оспорюваного рішення, передбачала, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Тож, приймаючи рішення, Нікопольська міська рада, з однієї сторони, як орендодавець, запропонувала свої умови саме в тому контексті, що визначено Податковим кодексом України, а інша сторона, як орендар, має право зі свого боку визначитись з істотними умовами договору оренди, приймаючи їх або врегулювати розбіжності шляхом надіслання протоколу розбіжностей.

Як свідчать матеріали справи, позивач не звертався до відповідача з протоколом розбіжностей, проте звертався з клопотанням внести зміни у рішення Нікопольської міської ради стосовно ставки орендної плати, у задоволенні якого відповідачем було відмовлено.

Тож, як вже зазначалося вище у цьому рішенні, позивач не погоджується зі ставкою орендної плати визначеною відповідачем у розмірі 4% та вважає його таким, що порушує інтересів позивача, як потенційного орендаря, що на думку останнього, є неправомірним та підлягає скасуванню у цій частині.

За твердженнями позивача Нікопольська міська рада суб'єктивно визначає різні розміри ставок орендної плати за користування земельними ділянками однакового цільового призначення для кожного суб'єкта господарювання окремо (індивідуально). Такі дії відповідача, на думку позивача, як орендаря, є антиконкурентними в розумінні ст. 15 Закону України "Про захист від економічної конкуренції", оскільки позивачу створюються дискримінаційні умови господарської діяльності порівняно з конкурентами.

Такого висновку позивач дійшов в результаті прийняття відповідачем аналогічних рішень про надання земельної ділянки в оренду та поновлення оренди землі, але з мінімальною орендною ставкою - 3%, хоча як і цільове призначення земельних ділянок, так і господарська діяльність орендарів однакові.

Спростовуючи доводи позивача стосовно прийнятих Нікопольською міською радою рішень з різними відсотковими ставками орендної плати за користування земельною ділянкою з цільовим призначенням 03.07 (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі) з однаковою метою оренди, відповідач посилається на те, що такі твердження є безпідставними, оскільки в рішеннях зазначена різна мета оренди, як наприклад: "магазин, нежитлові будівлі, продовольчий магазин, торгівельний павільйон, непродовольчий магазин, кафе-столова, будівля кафе" та інше.

З огляду на викладене, беручи до уваги норми чинного законодавства та враховуючи надані до справи докази, суд не знаходить підстав для підтвердження доводів позивача щодо порушення відповідачем чинного законодавства та дискримінації його особи, оскільки матеріали справи не містять ані рішення Антимонопольного комітету України про порушення Нікопольською міською радою законодавства про захист від економічної конкуренції, ані скарги до органів місцевого самоврядування чи до суду з приводу порушення відповідачем законодавства про запобігання та протидію дискримінації.

Відповідачем надано до справи ряд рішень про надання в оренду суб'єктам господарювання земельних ділянок, у яких встановлено розмір орендної плати 4% та 5% від нормативної грошової оцінки земель, що спростовує доводи позивача про вчинення до нього дискримінаційних дій.

Слід також зазначити, що нормами ст. 288 ПК України визначено лише розмір відсотків від нормативної грошової оцінки землі і не йдеться мова про врахування чи неврахування цільового призначення земельної ділянки при визначенні цього відсотку. Окрім того, ставка орендної плати у розмірі 4%, визначена відповідачем у його рішенні, не суперечить приписам вказаної ст. 288 ПК України, з аналізу якої слідує, що ставка орендної плати не може встановлюватись меншою за ставку податку, а отже 3%, та не може перевищувати 12% нормативної грошової оцінки. Тож у такому разі ставка орендної плати у розмірі 4% визначена відповідачем в межах дозволеної законодавством.

До того ж, одним із повноважень міської ради є прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, тому право визначати ставку орендної плати за землю з урахуванням чинного законодавства України покладено на органи місцевого самоврядування, тобто на Нікопольську міську раду. А оскільки визначена відповідачем у п. 3 рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 ставка орендної плати у розмірі 4% не перевищує розміру дозволеного законодавством, а вказане рішення є рішенням індивідуальної дії та стосується певного суб'єкта господарювання, то у суду відсутні підстави скасовувати останнє у частині визначення Нікопольською міською радою розміру ставки орендної плати чи зобов'язувати відповідача зменшувати її розмір.

Враховуючи викладене, доводи позивача не підтверджені матеріалами справи та повністю спростовуються відповідачем, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

У відповідності до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

На підставі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у сумі 1762,00 грн покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору у сумі 1762,00 грн покласти на позивача.

В судовому засіданні відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано - 31.05.2018.

Суддя В.Д. Воронько