ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2018 р.Справа № 922/816/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання Мороз Ю.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Харківського національного медичного університету, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інверс-Тім", м. Харків
про стягнення 35504,60 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Зінов'євої О.М. довіреність №154 від 23.11.17р.;

відповідача - Донського Д.Б. довіреність №2 від 03.01.18р.;

ВСТАНОВИВ:

Харківський національний медичний університет (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Інверс-Тім", в якій позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 35504,60 грн., з яких орендна плата складає 28323,67 грн., пеня у розмірі 5023,41 грн., штраф у розмірі 2157,52 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань згідно договору оренди №5936-Н від 13.07.2015р., що був укладений між позивачем та відповідачем. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02.04.2018р. судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/816/18. Призначено розгляд справи в судовому засіданні на "25" квітня 2018 р. о (об) 14:00.

20.04.2018р. відповідачем у справі наданий до суду відзив на позовну заяву за вх.№10169, в якому зазначає, проти позову заперечує та просить у задоволенні позову відмовити, оскільки відповідач вважає, що позивач не виступає стороною у двостороннього договору оренди №5936-Н, то позивач не має права вимагати у відповідача виконання зобов'язання по сплаті орендних платежів. Проте відповідач зазначає, що 50% орендної плати позивач повинен був перерахувати позивачу, як балансоутримувачу, в підтвердженні сплати відповідачем надані платіжні доручення. Також, відповідач зазначив, що рішенням суду від 30.06.2016р. по справі №922/1469/16 залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 29.08.2016р. було визнано недійсним договір оренди державного майна №5396-Н від 13.07.2015р., стягнення заборгованості за яким є предметом розгляду у даній справі та припинено зобов'язання за вказаним договором, а тому визнання недійсним договору не створює для відповідача наслідків щодо виконання за цим договором, у тому числі й сплата неустойки. Крім того, відповідач зазначив про пропущення позивачем строку позовної давності щодо нарахування пені.

У судовому засіданні 25.04.2018р. розгляд справи було відкладено на 16.05.2018р. о 11:00, у зв'язку із нез'явленням відповідача.

26.04.2018р. до господарського суду Харківської області надійшла відповідь на відзив, що надана позивачем через канцелярію суду за вх.№11104, в якій позивач зазначає, що із запереченнями відповідача не погоджується, оскільки акт прийому - передачі орендованого майна від 13.07.2015р. на виконання договору оренди №5936-Н від 13.07.2015р. був підписаний трьома сторонами, позивачем, відповідачем та Регіональним Фондом державного майна по Харківській області, тим самим на думку позивача відповідач взяв на себе зобов'язання по сплаті 50% орендної плати балансоутримувачу майна, яким є позивач. Щодо квитанцій: №37 від 11.07.2016р., №18 від 12.08.2016р., №18 від 04.08.2016р. позивач зазначає, що відповідачем перераховані грошові кошти не на адресу позивача у справі, тому дані докази не підтверджують сплату коштів позивачу. Щодо інших квитанцій, що надані відповідачем в підтвердження відсутності заборгованості перед позивачем позивач зазначив, що вони підтверджують сплату коштів за період: березень травень 2016р. включно. Також, позивач зазначив, що відповідач визнав наявність заборгованості у розмірі 35504,60 грн. у акті звіряння від 01.03.2018р., що направлений відповідачем на адресу позивача 13.03.2018р. із листом за вих.№25 та зазначав про обов'язок сплатити вказану суму у місячний строк. Щодо пропущення строку позовної давності позивач зазначив, що позовна давність переривається згідно ст. 264 ЦК України, вчиненням дій по визнання суми боргу, а саме актом звірки від 01.03.2018р. та листами, якими відповідач звертався до позивача від 13.03.2018р.

У судовому засіданні 16.05.2018р. судом було оголошено перерву до 23.05.2018р. о 11:00.

Присутній представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив позов задовольнити.

Присутній представник відповідача проти позову заперечував та просив у задоволенні позову відмовити, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників відповідача, суд встановив наступне.

13.07.2015р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інверс-Тім" (далі по тексту - відповідач) було укладено договір оренди №5936-Н (далі по тексту - договір оренди) нежитлового приміщення - кімнати з №1 у підвалі 3-поверхової будівлі з триповерховою надбудовою у центральній частині та двома 4-х поверховими Науково - дослідного інституту гігієни праці та професійних захворювань ХНМУ загальною площею 334, 35 кв.м., розміщеного за адресою: м. Харків, вул. Трінклера, 6 (далі по тексту - приміщення), що перебуває на балансі Харківського національного медичного університету (далі по тексту - позивач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість оцінки на 13.03.2015р. і становила 1 704 400, 00 грн., строком дії до 13.06.2018р.

На підставі п. 5.12. договору оренди між позивачем та відповідачем було укладено договір №5936-Н/В від 13.07.2015 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю (далі по тексту - договір про відшкодування витрат).

Згідно п. 3.1. договору оренди, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції ії розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 14.10.1995р. №786 (зі змінами), і становила без ПДВ за базовий місяць розрахунку - травень 2015р. - 14 668,16 грн.

Орендна плата за перший місяць оренди - липень 2015р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за червень-липень 2015р.

Пунктом 3.6. договору оренди, орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу щомісячно, до 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до вимог діючої Методики, у співвідношенні: безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами - у розмірі 50 %; на рахунок, визначений балансоутримувачем - у розмірі 50 %.

Таким чином, позивач зазначає, що відповідач, як орендар за договором оренди має зобов'язання по перерахуванню 50% орендної плати позивачу: Харківському національному медичному університету як балансоутримувачу.

Проте, позивач зазначає про неналежне виконання відповідачем зобов'язання по сплаті орендної плати за користування приміщенням за договором оренди та виникненням заборгованості за період з 01.06.2016р. по 29.08.2016р. у розмірі 28323,67 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку. Також, у зв'язку із простроченням оплати відповідачем суми орендної плати, що підлягають сплаті позивачу, як балансоутримувачу, за договором оренди позивачем нараховано на суму боргу пеню у розмірів 5023,41 грн. та штраф у розмірі 2157,52 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

У відповідності зі статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи договір оренди був укладений між відповідачем та Регіональним Фондом державного та комунального майна України по Харківській області. Проте майно, що передане в оренду належить позивачу як балансоутримувачу.

За умовами п. 3.6 договору оренди, відповідач взяв на себе зобов"язання сплачувати орендну плату у розмірі 50% безпосередньо до Державного бюджету України, а 50% від суми орендної плати на рахунок, що визначений балансоутримувачем майна, яким є позивач.

Позивач, як балансоутримувач майна вважає свої права порушеними, оскільки у відповідача наявна заборгованість перед позивачем.

Відповідач зазначає проте, що позивач не є стороною за договором оренди.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У відповідності до частин 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси, які порушені або оспорюються.

Матеріали справи свідчать про те, що за договором оренди відповідач має обов'язок сплати відповідачу 50% орендної плати, як балансоутримувачу майна переданого в оренду відповідачу, а саме нежитлового приміщення - кім. з № 1 №23 у підвалі 3-поверхової будівлі з триповерховою надбудовою у центральній частині та двома 4-х поверховими будівлями Науково-дослідного інституту гігієни праці та професійних захворювань ХНМУ, інв. №10310001, пам'ятка архітектури, реєстровий номер майна - 01896866.1.АААЛБ045 (далі - майно), загальною площею 334,35 кв. м., розміщене за адресою: м. Харків, вул. Трінклера, 6, а відтак, позивач, як балансоутримувач майна переданого в оренду відповідачу Регіональним Фондом державного майна України по Харківській області має право на захист порушеного права у вигляді стягнення з відповідача заборгованості, тому суд вважає, що позивач правомірно звернувся до суду із даним позовом.

На виконання умов договору оренди майно, визначене умовами договору, було передано в оренду відповідачу згідно з актом приймання-передачі за підписом трьома сторонами: орендарем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Інверс-Тім», балансоутримувачем - Харківським національним медичним університетом та орендодавцем - Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 30.06.2016, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 29.08.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 23.11.2016 по справі № 922/1469/16 договір оренди визнано недійсним, припинено зобов'язання за ним на майбутнє, а також зобов'язано відповідача по даній справі звільнити нежитлові приміщення - кімнати з №1 по №23 у підвалі 3-поверхової будівлі з триповерховою надбудовою у центральній частині та двома 4-х поверховими будівлями Науково-дослідного інституту гігієни праці та професійних захворювань Харківського медичного університету загальною площею 334,35 кв. м., які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Трінклера, 6 (вартістю 1704400 грн.), та повернути їх Регіональному Фонду державного майна України по Харківській області.

На думку відповідача у справі визнання договору оренди недійсним за вищевказаним рішенням суду не створює для відповідача юридичних наслідків щодо виконання зобов'язань за договором, проте за розрахунком позивача у відповідача наявна заборгованість у період з 01.06.2016р. до 29.08.2016р.

Також, користування відповідачем орендованим приміщенням у період з березня 2016 р. по серпень 2017 р. встановлене рішенням господарського суду Харківської області від 922/3360/17 від 20.11.2017р. залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 14.02.2018р., за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 Харківської області в інтересах держави в особі 1) Регіонального відділення Фонду державного майна по Харківській області, м. Харків; 2) Харківського національного медичного університету, м. Харків до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інверс-Тім", м. Харків про стягнення 266422,15 грн., яким позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь Регіонального відділення Фонду державного майна по Харківській області, м. Харків 106966,55 грн.

Згідно вимог ч. 4 ст. 74 ГПК України, суд позбавлений права самостійно збирати докази, а відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 73, 74, 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем у підтвердження заперечень разом з відзивом надані копії квитанцій про сплату заборгованості, які судом досліджені та судом встановлено, що отримувачем коштів у квитанціях зазначене: УДК у Дзержинському районі м. Харкова, а не балансоутримувач - Харківський національний медичний університет, а відтак вказані квитанції не можуть підтвердити сплату позивачем суми боргу, тому у якості доказів сплати відповідачем суми боргу за договором оренди не приймаються.

Також, як вбачається з матеріалів справи 01.03.2018р. відповідачем підписаний акт звіряння взаєморозрахунків за договором оренди із позивачем у справі Харківським національним медичним університетом, в якому погоджені такі суми боргу перед позивачем: сальдо на 01.03.2018р. становить: 35504,60 грн.; оренда за договором становить: 28323,67 грн., пеня становить: 5023,41 грн., штраф становить: 2157,52 грн.

Крім того, у матеріалах справи містяться: лист за вих.№ 25 від 13.03.2018р. в якому відповідач зазначає про те, що згоден із заборгованістю за договором оренди №5936-Н від 13.07.2015р., пенею та штрафом та повідомляє, що у разі підписання акту звіряння позивачем буде зобов'язаний сплатити суму боргу у місячний строк; лист за вих.№25 від 13.03.2018 р., в якому відповідач визнає суму боргу перед позивачем та зазначає, що погоджується із: сумою боргу у розмірі 28323,67 грн., пеня у розмірі 5023,41 грн., штраф у розмірі 2157,52 грн.

Зважаючи на встановлені факти, а також враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів сплати заборгованості за період з 01.06.2016р. по 30.06.2016р., проте мав обов'язок по сплаті орендної плати у розмірі 50% від суми орендної плати балансоутримувачу, яка за розрахунком позивача становить 28323,67 грн., суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача зазначеної заборгованості є обґрунтованими, підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню.

Окрім того, позивачем у зв'язку із наявністю простроченого боргу нараховано пеня у розмірі 5023,41 грн., штраф у розмірі 2157,52 грн.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом (Господарським).

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230, ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно п. 3.7. договору оренди, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає стягненню до Державного бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Пунктом 3.8. договору оренди, сторони погодили, що у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також повинен сплатити штраф у розмірі 7% від суми заборгованості.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 15.01.2015 у справі № 910/23600/13/3-204гс14.

Перевіривши нарахування пені та штрафу суд приходить до висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства, інтересам сторін та підлягає задоволенню.

Відповідач у справі зазначає про пропущення позивачем строку позовної давності щодо нарахування пені та штрафу.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 4 п. 4.4. п.п. 4.4.1. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності при вирішенні господарських суперечок" від 29.05.2013 р. № 10 передбачає, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач підтверджував свою заборгованість, як актом звірки, так і листами №25 від 13.03.2018р. та № 25 від 13.03.2018р. відповідачем у повному обсязі було визнано штрафні санкції: пені у розмірі 5023,41 грн., штраф у розмірі 2157,52 грн., а відтак позовна давність щодо нарахування штрафних санкцій переривалась діями відповідача по визнанню вказаних нарахувань, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 5023,41 грн. та штрафу у розмірі 2157,52 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача, а тому судовий збір сплачений позивачем за подання даної позовної заяви до суду слід покласти на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 509, 525, 525, 530, 610, 623-629 Цивільного кодексу України; ст. 173, ч. 1 ст. 174, ст. 232 Господарського кодексу України; ст.ст. 4, 20, 73, 74, 77, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інверс-Тім" (61022, м. Харків, вул. Трінклера, б. 6, ) на користь Харківського національного медичного університету (61022, м. Харків, пр. Науки, 4, р/р 1549 в ДКСУ, МФО 820172, ) заборгованість у розмірі 35504,60 грн., з яких: орендна плата складає 28323,67 грн., пеня у розмірі 5023,41 грн., штраф у розмірі 2157,52 грн. та судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Згідно зі ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області.

Повне рішення складено 29.05.2018 р.

Суддя Ю.В. Светлічний