РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.05.2018 Справа № 910/2404/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю.

За участю секретаря судового засідання Ваховської К.А.,

розглянувши в місті Києві у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Фермерського господарства «Кухарук»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Шакур»

Про визнання договору недійсним

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Попенко О.В. - договір про надання правової допомоги від

07.06.2017 №07/06/2017

Євтушенко А.С. - договір про надання правової допомоги від

07.06.2017 №07/06/2017

від відповідача: Боднар М.М. - по дов. №б/н від 12.06.2017

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фермерське господарство «Кухарук» (далі - позивач, ФК «Кухарук») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шакур» (далі - відповідач, ТОВ «Шакур») про визнання недійсним договору поставки № 1/ФОР від 16.02.2015, укладеного позивачем та відповідачем.

Позов мотивований тим, що позивачем не підписувався ні оспорюваний правочин, ні укладену до нього додаткову угоду № 1 від 01.10.2015, як не підписував і додаток № 1 до договору від 30.12.2015 (специфікацію), підписи від імені позивача на вказаних документах були вчинені іншою особою, що підтверджується зокрема висновком експертного дослідження № 19/8-4/25-ЕД/17 від 13.11.2017 за результатами почеркознавчого дослідження.

Ухвалою Господарського суду від 01.03.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі № 910/2404/18 вирішено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.03.2018.

15.03.2018 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів (заява про витребування доказів та клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи).

26.03.2018 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про виклик в судове засідання керівника позивача.

У письмовому відзиві на позов відповідач проти доводів позивача заперечував, посилаючись на те, що на виконання умов укладеного між сторонами договору поставки № 1/ФОР від 16.02.2015 відповідачем було здійснено перерахування на користь позивача авансовий платіж в сумі 5 463 440,00 грн., і що відображено у податковій звітності сторін, також між сторонами відбувались господарські операції з поставки товару, зарахування вимог, повернення товару та коштів, що також відображено в бухгалтерському і податковому обліку сторін. Таким чином, відповідач наголошує, що оспорюваний правочин було укладено між сторонами в силу приписів ст. 638 Цивільного кодексу України, позивач здійснив схвалення укладеного правочину шляхом отримання передоплати від відповідача, зарахуванням частково заборгованості, часткової поставки товару і отриманням частково повернутого товару, відобразивши все у податковій звітності. Також, рішенням Господарського суду Житомирської області від 03.08.2017 у справі № 906/475/17, яке залишено без змін в апеляційному порядку, було стягнуто заборгованість з позивача на користь відповідача за поставку по оспорюваному правочину. Відповідач також наголошує на неналежності як доказу наданого позивачем висновку експертного дослідження від 13.11.2017 № 19/8-4/25-ЕД/17, складеного судовим експертом Державного науково-дослідного експертно - криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Прокопенко М.А.

Крім того, відповідач у відзиві зазначав, що позивачем було пропущено трирічний строк позовної давності щодо заявлення вимоги про визнання недійсним договору, що згідно з приписами ст. ст. 257, 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові.

Судове засідання, призначене на 26.03.2018, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Трофименко Т.Ю. на лікарняному.

Оскільки, 03.04.2018 суддя Трофименко Т.Ю. вийшла з лікарняного, необхідним є призначення справи № 910/2404/18 до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 призначено підготовче засідання на 23.04.2018.

23.04.2018 позивач через відділ діловодства суд подав клопотання про виклик свідка - директора ТОВ «Шакур» для надання пояснень.

23.04.2018 позивач через відділ діловодства суду подав відповідь на відзив на позовну заяву; відповідач заперечення на клопотання позивача про витребування доказів та призначення судової експертизи.

У судовому засіданні 23.04.2018 представники сторін надали клопотання про долучення документів до матеріалів справи; судом оголошено перерву у підготовчому засіданні до 25.04.2018.

Представники сторін у судове засідання 25.04.2018 з'явились; представник позивача надав відповідь на заперечення відповідача на клопотання про призначення судової експертизи та відповідь на заперечення відповідача на клопотання про витребування доказів; представник відповідача надав заперечення на клопотання позивача про виклик керівника відповідача; судом розглянуто заяву позивача про витребування доказів та визнано її обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню та оглянуто оригінали документів надані відповідачем.

У судовому засіданні, також, судом розглянуті клопотання позивача і відповідача про виклик свідків у судове засідання та відмовлено у їх задоволенні з наступних підстав.

Відповідно до ст. 89 ГПК України, свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти. При цьому, ч.4 ст.88 ГПК України визначено, що заява свідка, у якій за змістом ч. 1 ст.88 ГПК України, викладаються показання свідка, має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

Проте, сторонами не додано відповідних заяв осіб, які останні просять викликати в судове засідання, тому на даний час відсутні підстави сумніватись у їх показах, які фактично не надавались.

Також судом розглянуто та відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Проте, позивачем за сукупністю умов, які визначенні положеннями ст.99 ГПК України не доведено суду щодо необхідності в даних правовідносинах спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити обставини справи неможливо. Крім того, слід зауважити, що висновок судового експерта для господарського суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється господарським судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу (ст.104 ГПК України).

Відповідно до частини 1 статті 177 Господарського процесуального кодексу України завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з'ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Згідно з частиною 2 статті 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд: 1) оголошує склад суду, а також прізвища секретаря судового засідання, перекладача, спеціаліста, з'ясовує наявність підстав для відводів; 2) з'ясовує, чи бажають сторони укласти мирову угоду, передати справу на розгляд третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу або звернутися до суду для проведення врегулювання спору за участю судді; 3) у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви; 4) вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об'єднання справ і роз'єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше; 5) може роз'яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; 6) з'ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; 7) з'ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; 8) вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста; 9) за клопотанням учасників справи вирішує питання про забезпечення позову, про зустрічне забезпечення; 10) вирішує заяви та клопотання учасників справи; 11) направляє судові доручення; 12) встановлює строки для подання відповіді на відзив та заперечення; 13) встановлює строк для подання пояснень третіми особами та відповіді учасників справи на такі пояснення; 14) встановлює строки та порядок врегулювання спору за участю судді за наявності згоди сторін на його проведення; 15) встановлює порядок з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, про що зазначається в протоколі судового засідання; 16) з'ясовує розмір заявлених сторонами судових витрат; 17) вирішує питання про колегіальний розгляд справи; 18) призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті; 19) здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Згідно з частиною 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: залишення позовної заяви без розгляду; закриття провадження у справі; закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи те, що судом остаточно з'ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи; визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази; вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.05.2018.

В судовому засіданні 14.05.2018 представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити за наведених у ньому підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.05.2018 проти заявлених вимог заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість.

В судовому засіданні 14.05.2018 судом оголошено перерву до 23.05.2018.

В судовому засіданні 23.05.2018 представник позивача надав додаткові пояснення,, просив суд позов задовольнити за наведених у ньому підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.05.2018 надав додаткові заперечення проти заявлених вимог .

В судовому засіданні 23.05.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно наявної в матеріалах справи копії договору поставки № 1/ФОР від 16.02.2015, вказаний договір укладено між відповідачем - ТОВ «Шакур», як покупцем, та позивачем - ФК «Кухарук», як постачальником (далі - договір поставки № 1/ФОР від 16.02.2015).

В преамбулі вказаного договору поставки № 1/ФОР від 16.02.2105 зазначено, що від імені покупця його укладено в особі генерального директора Мотренка Олега Леонідовича, а від імені постачальника - головою фермерського господарства ОСОБА_6, а в розділі 10 вказаного договору у відповідних графах містяться виконані рукописні підписи зазначених осіб, які посвідчені печатками обох підприємств.

Крім того, згідно наявної в матеріалах справи додаткової угоди № 1 від 01.10.2015 до договору поставки № 1/ФОР від 16.02.2015, вказану додаткову угоду від імені покупця укладено в особі генерального директора Мотренка Олега Леонідовича, а від імені постачальника - головою фермерського господарства ОСОБА_6, і у відповідних графах містяться виконані рукописні підписи зазначених осіб, які посвідчені печатками обох підприємств.

Згідно наявної в матеріалах справи додаткової угоди № 2 від 01.12.2015 до договору поставки № 1/ФОР від 16.02.2015, вказану додаткову угоду від імені покупця укладено в особі генерального директора Мотренка Олега Леонідовича, а від імені постачальника - головою фермерського господарства ОСОБА_6, і у відповідних графах містяться виконані рукописні підписи зазначених осіб, які посвідчені печатками обох підприємств.

Позивач у позові наголошує, що ним не підписувався ні оспорюваний правочин, ні укладена до нього додаткова угода № 1 від 01.10.2015, як не підписувався і додаток № 1 до договору від 30.12.2015 (специфікація), підписи від імені позивача на вказаних документах були вчинені іншою особою, що підтверджується зокрема висновком експертного дослідження № 19/8-4/25-ЕД/17 від 13.11.2017 за результатами почеркознавчого дослідження.

Відповідно до висновку експертного дослідження від 13.11.2017 № 19/8-4/25-ЕД/17, складеного судовим експертом Державного науково-дослідного експертно - криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Прокопенко М.А., підписи від імені ОСОБА_6 в додатковій угоді № 1 від 01.10.2015 до договору поставки № 1/ФОР від 16.02.2015, додатковій угоді № 2 від 01.12.2015 до договору поставки № 1/ФОР від 16.02.2015, договорі поставки № 1/ФОР від 16.02.2015, договорі поставки № 2/ФОР від 16.02.2015, додатковій угоді № 1 від 01.10.2015 до договору поставки № 2/ФОР від 16.02.2015 виконані не ОСОБА_6, а іншою особою.

Також, позивач вказував на те, що в провадженні Попільнянського відділення поліції Коростишівського відділу поліції ГУ Національної поліції в Житомирській області перебуває кримінальне провадження за ч. 1 ст. 358 КК України про підробку документів та їх підписання від імені ОСОБА_6

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Ч. 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин є чинним за умови дотримання його сторонами наступних вимог: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Згідно із ст. 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 N 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Дослідивши зміст оскаржуваного договору, суд дійшов висновку, що він містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: предмет, ціну, права, обов'язки та відповідальність сторін, інші умови, що узгоджуються з вимогами ст.ст. 655, 712 Цивільного кодексу України. У подальшому зазначений договір був скріплений підписами представників сторін і печатками підприємств.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це установчими документами або довіреністю та скріплюється печаткою.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч.3 ст. 237 Цивільного кодексу України).

Статтею 92 Цивільного кодексу України встановлено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Згідно зі ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

В п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказано, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що на виконання умов укладеного між сторонами договору поставки № 1/ФОР від 16.02.2015 відповідачем було здійснено перерахування на користь позивача авансовий платіж в сумі 5 463 440,00 грн., і що відображено у податковій звітності сторін, також між сторонами відбувались господарські операції з поставки товару, зарахування вимог, повернення товару та коштів, що також відображено в бухгалтерському і податковому обліку сторін, і вказані документи подані відповідачем до матеріалів справи.

Отже, судом встановлено, що оспорюваний правочин було укладено між сторонами в силу приписів ст. 638 Цивільного кодексу України, вказаний правочин посвідчено печаткою позивача і позивач вчиняв дії на виконання вказаного правочину, а тому вказані обставини в сукупності свідчать про те, що позивач здійснив схвалення укладеного правочину шляхом отримання передоплати від відповідача, зарахуванням частково заборгованості, часткової поставки товару і отриманням частково повернутого товару, відобразивши все у податковій звітності. Наведені обставини також спростовують доводи позивача про те, що оспорюваний правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, а також про відсутність волі позивача, як юридичної особи, на укладення відповідного правочину.

Довід позивача про те, що згідно висновку експертного дослідження від 13.11.2017 № 19/8-4/25-ЕД/17, складеного судовим експертом Державного науково-дослідного експертно - криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Прокопенко М.А., підписи від імені ОСОБА_6 в додатковій угоді № 1 від 01.10.2015 до договору поставки № 1/ФОР від 16.02.2015, додатковій угоді № 2 від 01.12.2015 до договору поставки № 1/ФОР від 16.02.2015, виконані не ОСОБА_6, а іншою особою - судом не приймаються як підстава для визнання оспорюваного правочину недійсним з огляду на те, що по-перше, експерт не попереджався про кримінальну відповідальність за надання неправдивого висновку згідно з Кримінальним кодексом України. По-друге, позивачем не подано доказів того, що експерту на дослідження передано саме оспорюваний у даній справі договір і що об'єкт дослідження (договір поставки № 1/ФОР від 16.02.2015 та додаткові угоди до нього) відповідає саме тому договору, який оспорюється у даній справі. Крім того, у експертному висновку дослідження проводилось за документами, які надані позивачем і за його твердженням, містять підписи ОСОБА_6, проте, жодних відомостей про те, що у ОСОБА_6 відібрано у встановленому законом порядку вільні та/або експериментальні підписи в присутності саме експерта - відповідний висновок не містить.

Таким чином, висновок експертного дослідження від 13.11.2017 № 19/8-4/25-ЕД/17 - не приймається судом саме як достатній доказ недійсності оспорюваного правочину, оскільки вказаний доказ не дає змоги дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування, а інші обставини справи в сукупності з наданими відповідачем доказами виконання сторонами умов оспорюваного правочину, спростовують доводи позивача про недійсність оспорюваного правочину в силу приписів ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Крім того, посилання позивача на те, що в провадженні Попільнянського відділення поліції Коростишівського відділу поліції ГУ Національної поліції в Житомирській області перебуває кримінальне провадження за ч. 1 ст. 358 КК України про підробку документів та їх підписання від імені ОСОБА_6 - також не приймаються судом як підстава для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки згідно статті 75 Господарського процесуального кодексу України порушення саме певного кримінального провадження не звільняє позивача від доказування і доведення своїх вимог належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст. ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів в обрунтування підстав визнання недійсним оспорюваного договору в силу приписів ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, а отже заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Стосовно доводів відповідача про застосування до вимог позивача строку позовної давності суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п.п. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 Цивільного кодексу України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В свою чергу, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просив суд у позові, відповідачем не порушено і судом відмовлено у позові саме з цих підстав, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає, у зв'язку з чим доводи відповідача щодо необхідності застосування строку позовної давності судом відхиляються.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76 , 86 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 29.05.2018р.

Суддя Трофименко Т.Ю.