Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2018 р.

м. Житомир

Справа № 906/98/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

секретар судового засідання Степанченко О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транслойд"

до Приватного акціонерного товариства "Пиво-безалкогольний комбінат "Радомишль"

про стягнення 24517,37грн (згідно заяви про зменшення позовних вимог).

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 55672,39грн, з яких: 31155,00грн - боргу, 1542,00грн - 3% річних, 9063,37грн - інфляційних нарахувань, 13912,02грн - пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо своєчасної оплати наданих транспортно-експедиційних послуг згідно договору транспортного експедирування №27/23072013 від 23.07.2013 та заявки №1 від 14.08.2017 на перевезення вантажів автомобільним транспортом.

В судове засідання 19.04.2018 представник позивача подав заяву від 17.04.2018 про зменшення позовних вимог, відповідно до якої у зв'язку з оплатою відповідачем основного боргу 31155,00грн просив суд стягнути з ПАТ "ПБК "Радомишль" 24517,37грн, з яких: 3% річних - 1542,00грн, сума інфляційних втрат - 9063,37грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань - 13912,02грн, та просив суд включити до судових витрат витрати позивача, пов'язані із участю в судовому засіданні представника на загальну суму в сумі 779,94грн та витрати позивача на надання правової допомоги, згідно договору про надання правової допомоги №9-18 від 16.03.2018 в сумі 3000,00грн.

Ухвалою суду від 19.04.2018 прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог від 17.04.2018 та ухвалено вважати заявленим до розгляду спір про стягнення з ПАТ "ПБК "Радомишль" заборгованості у сумі 24517,37грн, з яких: 1542,00грн - 3% річних, 9063,37грн - інфляційних нарахувань, 13912,02грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.05.2018.

Спір розглядається в межах зменшених позовних вимог.

Представник позивача в судове засідання не з'явився. В адресованому господарському суду клопотанні від 11.05.2018 №114 позивач просить провести судове засідання за відсутності представника, стягнути з ПАТ "ПБК "Радомишль" 1542,00грн 3% річних, 9063,37грн інфляційних нарахувань, 13912,02грн пені та покласти на відповідача судові витрати на загальну суму 3779,94грн, з яких: 779,94грн витрат, пов'язаних із участю в судовому засіданні представника та 3000,00грн витрат на надання правової допомоги (а.с.91-92).

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином, про що свідчить копія реєстру на відправку рекомендованої кореспонденції від 24.04.2018 (а.с.95-97).

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України передбачені наслідки неявки в судове засідання учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, а також повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника.

Отже, як вже зазначалось, відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак не скористався правом на участь представника у судовому засіданні та надання відзиву, тому розгляд справи здійснюється за наявними в ній матеріалами відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 23.07.2013 між ТОВ "Транслойд" (експедитор - позивач) та ПАТ "ПБК "Радомишль" (клієнт - відповідач) укладено Договір №27/23072013 транспортного експедирування (а.с.47-49), згідно умов якого експедитор зобов'язався за плату і за рахунок клієнта організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу (п.1.1 договору).

У п.1.2 договору сторони передбачили, що експедитор вправі організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним ним самостійно або клієнтом, укладати від свого імені договори перевезення вантажу, включаючи договори, направлені на організацію перевезення, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також здійснювати інші обов'язки, пов'язані з перевезенням.

Права та обов'язки сторони погодили у розділі 2 договору №27/23072013.

Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що розмір плати за транспортні, експедиторські та інші послуги, пов'язані з організацією та перевезенням вантажу, узгоджуються сторонами у кожному конкретному випадку і підтверджуються заявкою клієнта.

Умовами п.3.2. договору передбачено, що клієнт здійснює оплату рахунків експедитора за надані послуги в розмірі, узгодженому в заявці, на протязі 20 (двадцяти) банківських днів після отримання оригіналів рахунків, податкових накладних, актів виконаних робіт та CMR. Грошові кошти, які надійшли експедитору від клієнта (платника), є власністю останнього та використовуються для організації виконання послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідальність сторін визначено у розділі 4 договору, зокрема, у п.4.5 якого сторони встановили, що у випадку затримки оплати рахунків, клієнт сплачує експедитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу за кожну добу прострочення, але не більше 10% від суми заборгованості.

Термін дії договору, згідно п.7.1, один рік з дня підписання.

Дія договору автоматично продовжується на кожний наступний рік, якщо за 90 днів до закінчення строку жодна зі сторін не повідомила іншу письмово про небажання продовжувати дію договору (п.7.2 договору).

Згідно п.7.5 договору факсова копія договору має силу оригінала.

Факт належного виконання позивачем своїх зобов'язань перед відповідачем підтверджується заявкою №1 від 14.08.2017 на перевезення вантажів автомобільним транспортом, актом надання послуг №3033 від 01.09.2017 та міжнародними товарно-транспортними накладними CMR (а.с.11,13-17).

Позивач надав відповідачу послуг згідно заявки №1 від 14.08.2017 на загальну суму 302310,00грн.

Відповідно до умов заявки від 14.08.2017 ПАТ "ПБК "Радомишль" була здійснена попередня оплата у розмірі 151155,00грн (а.с.18).

Остання частина оплати у розмірі 151155,00грн проводиться протягом 15 календарних днів з моменту розвантаження вантажу.

Розвантаження було здійснено 01.09.2017, що підтверджується відмітками в міжнародних товарно-транспортних накладних, про що в графі 24 (вантаж одержано) проставлено підпис та відбиток печатки ПАТ "ПБК "Радомишль".

Таким чином, остаточний розрахунок на суму 151155,00грн (302310,00грн-151155грн) за надані позивачем послуги з перевезення вантажу відповідач зобов'язаний був провести до 16.09.2017 року включно.

Відповідач свої зобов'язання по сплаті коштів за надані послуги виконав не вчасно та не неналежним чином, внаслідок чого, з метою захисту порушеного майнового права, позивач звернуся з позовом до Господарського суду Житомирської області, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 17.04.2018 про стягнення на його користь 13912,02грн пені за несвоєчасне виконання зобов'язань та в порядку ч.2 ст.625 ЦК України 9063,37грн інфляційних втрат та 1542,00грн 3% річних з простроченої суми.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши всі обставини спору, господарський суд прийшов до висновку частково задовольнити позовні вимоги, виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Належне виконання зобов'язання - це виконання зобов'язання, обумовленого, насамперед, в договорі чи акті цивільного законодавства способом, предметом, у встановлений строк та в певному місці, належній особі та належною особою.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач в порушення умов договору №27/23072013 від 23.07.2013 допустив прострочення в частині проведення остаточного розрахунку за надані послуги з перевезення вантажу.

Так, відповідачем оплату вартості наданих послуг з перевезення вантажу на суму 151155,00грн здійснено в наступному порядку:

- згідно платіжного доручення №1657 від 28.12.2017 сплачено 30000,00грн (а.с.19);

- згідно платіжного доручення №1783 від 05.01.2018 сплачено 30000,00грн (а.с.20);

- згідно платіжного доручення №2212 від 23.01.2018 сплачено 30000,00грн (а.с.21);

- згідно платіжного доручення №2620 від 05.02.2018 сплачено 30000,00грн (а.с.22);

- згідно платіжного доручення №3159 від 27.02.2018 сплачено 31155,00грн (а.с.74).

За вказаних обставин, враховуючи несвоєчасне виконання ПАТ "ПБК "Радомишль" договірних зобов'язань, передбачених заявкою №1 від 14.08.2017 позивач має право на застосування до відповідача штрафних санкцій.

Позивач на підставі пункту 4.5 договору №27/23072013 від 23.07.2013, за порушення строків оплати наданих послуг нарахував відповідачу пеню у розмірі 13912,02грн за період з 16.09.2017 по 08.02.2018 (а.с.17).

Згідно п.3 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 3 ст.549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Наведені норми свідчать, що за порушення грошового зобов'язання боржник на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити неустойку (штраф, пеню).

З розрахунку позивача (а.с.42-46) вбачається, що останній при здійсненні нарахування пені не взяв до уваги вимоги ст. 253 ЦК України, якою передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Судом встановлено, що розвантаження вантажу було проведено 01.09.2017, тому 15 денний термін для оплати слід обраховувати з 02.09.2017 по 16.09.2017.

Відтак, право на нарахування штрафних санкцій, зокрема, пені у позивача виникло з 17.09.2017, однак останній помилково здійснює нарахування з 16.09.2017.

Крім того, позивачем не враховано п.1.9 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", відповідно до якого день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

За вказаних обставин, пеню слід обраховувати в наступному порядку:

- на суму 151155,00грн з 17.09.2017 по 27.12.2017;

- на суму 121155,00грн з 28.12.2017 по 04.01.2018;

- на суму 91155,00грн з 05.01.2018 по 22.01.2018;

- на суму 61155,00грн з 23.01.2018 по 04.02.2018;

- на суму 31155,00грн з 05.02.2018 по 08.02.2018.

Згідно розрахунку, здійсненого господарським судом, загальний розмір пені по договору №27/23072013 від 23.07.2013 за визначений судом період складає 14046,23грн, однак позивач просить стягнути 13912,02грн, що є його правом.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача за порушення строків оплати 9063,37грн інфляційних та 1542,00грн 3% річних нарахованих за період з 16.09.2017 по 08.02.2018 (а.с.42-46).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведені норми свідчать, що за порушення грошового зобов'язання боржник на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції та нараховані 3% проценти річних.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що при нарахуванні 3% річних позивачем також не враховано приписи ст.253 ЦК України та п.1.9 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", у зв'язку з чим розрахунок проведено невірно.

Згідно розрахунку, здійсненого господарським судом, загальний розмір 3% річних, обрахованих з 17.02.2017 по 08.02.2018 складає 1557,32грн, проте позивач просить стягнути 1542,00грн.

За вказаних обставин, вимога про стягнення 3% річних у розмірі 1542,00грн підлягає задоволенню.

Що стосується стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 9063,37грн, господарський суд враховує наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення с т а н о в и т ь м і с я ц ь, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки.

При цьому слід мати на увазі, що індекс інфляції має нараховуватися в н а с т у п н о м у м і с я ц і з а місяцем, в якому мав бути здійснений платіж.

Cудом встановлено, що позивач не враховував вищевказані рекомендації та необґрунтовано здійснив розрахунок інфляційних нарахувань за період з вересня 2017 по грудень 2017.

Згідно розрахунку, здійсненого господарським судом, розмір інфляційних за період з жовтня 2017 по грудень 2017 становить 4734,04грн; вимоги в частині стягнення 4329,33грн інфляційних необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до змісту п.3 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.ст. 13, 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.1 ст. 76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 ГПК України).

За таких обставин, позовні вимоги обґрунтовані, заявлені відповідно до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню на суму 20188,06грн, з яких: 13912,02грн пені, 1542,00грн 3% річних та 4734,04грн інфляційних.

Суд відмовляє в позові в частині стягнення 4329,31грн інфляційних.

Також, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з:

- судового збору у розмірі 1762,00грн;

- транспортних витрат, пов'язаних із участю представника у судовому засіданні в сумі 779,94грн;

- судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00грн.

Стосовно розподілу судових витрат, пов'язаних із розглядом справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судові витрати у разі часткового задоволення позову в порядку ст.129 ГПК України покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Транспортні витрати понесені представником позивача підтверджені копіями посадочних документів від 02.04.2018 на суму 274,58грн, від 17.04.2018 на суму 64,93грн, від 17.04.2018 на суму 140,18грн, від 18.04.2018 на суму 300,25грн (а.с. 76-79).

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно задоволеній частині позову, а саме сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1450,86грн та 779,94грн судових витрат, пов'язаних з явкою представника позивача до суду.

Що стосується витрат на надання правової допомоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, в якості доказу понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00грн, представником позивача до матеріалів справи долучено копії договору №9-18 про надання правової допомоги від 16.03.2018, ордеру серії ХС №71109 від 02.04.2018, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЖТ №000923, акту наданих послуг "1 від 16.04.2018, опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (а.с.50-55, 75).

У п.3.2 договору №9-18 про надання правової допомоги від 16.03.2018 сторони погодили, що клієнт сплачує гонорар після набрання рішення суду законної сили (незалежно від результату) або затвердження мирової угоди протягом п'яти банківських днів, з дня настання однієї з подій.

Разом з тим, судом встановлено, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, а саме: розрахунку вартості складових наданих відповідних послуг та платіжних документів про оплату таких послуг, тому суд дійшов висновку про відмову в позові у цій частині.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Пиво-безалкогольний комбінат "Радомишль" (12201, Житомирська область, Радомишльський район, м.Радомишль, вул.Микгород, 71, ідентифікаційний код 05418365)

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Транслойд" (73003, м.Херсон, вул. 9 січня, буд.19, флигель Б, ідентифікаційний код 37238384)

- 13912,02грн пені;

- 1542,00грн 3% річних;

- 4734,04грн інфляційних;

- 779,94грн судових витрат, пов'язаних з явкою представників позивача до суду;

- 1450,86грн судового збору.

3. В позові відмовити в частині стягнення 4329,31грн інфляційних.

4. В позові відмовити в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 23.05.18

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати: 3 прим.

1- в справу

2,3- сторонам (рек. з повід)