ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 914/515/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Генеральної прокуратури України - Грищенка М.А.,

Міністерства оборони України - Бабіна Д.А.,

Державного підприємства

"Львівський військовий лісокомбінат" - не з'явився,

Фізичної особи - підприємця Кіт О.Я. - Червонюка С.Л.,

Кабінету Міністрів України - Гапонюка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Прокурора відділу військової прокуратури Західного регіону України

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 (у складі колегії суддів: Мирутенко О.Л. (головуючий), Кравчук Н.М., Матущак О.І.)

та рішення Господарського суду Львівської області від 29.05.2017 (суддя Манюк П.Т.)

у справі № 914/515/17

за позовом Першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Державного підприємства "Львівський військовий лісокомбінат"

до Фізичної особи-підприємця Кіт Оксани Ярославівни,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів - Кабінету Міністрів України,

про визнання недійсним договору та повернення майна,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року Заступник військового прокурора Західного регіону України (далі - Прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - Міністерство), Державного підприємства "Львівський військовий лісокомбінат" (далі - ДП "Львівський військовий лісокомбінат") до Фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) Кіт Оксани Ярославівни, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення - незавершеного будівництва цеху лущеного шпону загальною площею 2 316,3 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Луганська, 3, укладеного 29.09.2005 між ДП "Львівський військовий лісокомбінат" і ФОП Кіт О.Я., а також застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення зазначеного нерухомого майна у власність держави в особі Міністерства в повне господарське відання ДП "Львівський військовий лісокомбінат".

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірне нерухоме майно є власністю держави в особі Міністерства і перебувало на праві господарського відання у ДП "Львівський військовий лісокомбінат", яке належить до сфери управління Міністерства.

29.09.2005 між ДП "Львівський військовий лісокомбінат" і ФОП Кіт О.Я. укладено договір купівлі-продажу цього майна на аукціоні на Прикарпатській універсальній товарній біржі, на підставі чого відповідачка стала власником зазначеного приміщення.

Посилаючись на те, що відчуження державного майна в порушення вимог чинного законодавства відбулося без згоди його власника - держави в особі Міністерства, Прокурор просив визнати зазначений договір недійсним і застосувати наслідки недійсності правочину.

ФОП Кіт О.Я., заперечуючи проти позову, заявила про застосування позовної давності.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.04.2017 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів, залучено Кабінет Міністрів України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.05.2017, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.07.2017, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовано відсутністю підстав, передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), для визнання оспорюваного правочину недійсним і водночас для застосування позовної давності, оскільки за встановлених обставин відчуження спірного майна у 2005 році відбулося за згодою Міністра оборони України, який надав дозвіл на зняття з обліку та реалізацію цього майна у встановленому порядку.

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у листопаді 2017 року Прокурор подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу Прокурор обґрунтовує зокрема тим, що:

- відчуження основних засобів державного підприємства всупереч статті 75 Господарського кодексу України (далі - ГК) відбулося без попередньої згоди органу, до сфери управління якого воно входить, - Міністерства, оскільки розпорядчий акт Міністра оборони України про надання дозволу на відчуження майна державного підприємства повинен бути оформлений відповідним наказом Міністра оборони України, проте останнім такого наказу видано не було;

- ДП "Львівський військовий лісокомбінат" укладено договір за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності.

У відзиві на касаційну скаргу Міністерство погодилося з викладеними у ній доводами і зазначило про наявність підстав для скасування постановлених у справі судових рішень.

ФОП Кіт О.Я. у відзиві на касаційну скаргу вважає її необґрунтованою, а постановлені у справі судові рішення просить залишити без змін та вказує про правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права.

ДП "Львівський військовий лісокомбінат" в судове засідання свого представника не направило, хоча було повідомлено про дату, час і місце судового засідання належним чином, про що свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Ураховуючи наведене, те, що явка позивача не визнавалася судом обов'язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Верховний Суд у складі колегії дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначеного представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, заперечення на касаційну скаргу та перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що 30.07.2005 у газеті "За вільну Україну" було розміщено інформацію про продаж майна ДП "Львівський військовий лісокомбінат" на аукціоні.

29.09.2005 між ДП "Львівський військовий лісокомбінат" (продавець) і ФОП Кіт О.Я. (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомості на аукціоні на Прикарпатській універсальній товарній біржі, за умовами якого продавець зобов'язався передати у власність покупця незавершений будівництвом цех лущеного шпону загальною площею 2 316,3 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Луганська, 3, а покупець зобов'язався прийняти вказану нерухомість і сплатити ціну відповідно до умов, що зазначені в цьому договорі (пункт 1.1 договору). Право власності на майно переходить до покупця з моменту після повної оплати вартості об'єкта (пункт 1.2 договору). Передача майна здійснена за актом № 2 приймання-передачі від 03.10.2005.

Прокурор, звертаючись до суду із зазначеним позовом, послався на те, що цей договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки відчуження майна відбулося без згоди його власника - держави в особі Міністерства.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, згідно зі статутом ДП "Львівський військовий лісокомбінат" підприємство засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства.

Нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного договору, на момент його укладення було власністю держави в особі Міністерства та знаходилося на праві господарського відання ДП "Львівський військовий лісокомбінат", якому при здійсненні права господарського відання, належало право володіти, користуватися і розпоряджатися зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою органу управління майном у випадках, передбачених чинним законодавством України.

За змістом статей 317, 326 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Разом із тим відповідно до частин 1, 2 статті 136 ГК право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно - господарську діяльність підприємства.

Отже, в разі відчуження юридичною особою майна, яке закріплене за нею на праві господарського відання, ця юридична особа діє від власного імені, хоча й за обов'язкової наявності попередньої згоди власника майна.

За змістом частини 5 статті 75 ГК (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) Державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об'єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах.

Судами встановлено, що у 2004 році ДП "Львівський військовий лісокомбінат" підготувало "Перелік майна, що не входить до цілісного майнового комплексу державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський лісокомбінат" і може бути джерелом погашення податкового боргу" та звернувся до Міністерства щодо його затвердження.

За результатами розгляду Переліку і доданих документів перший заступник міністра оборони України - керівник апарату Міністерства оборони України генерал - полковник Д.О. Рудковський згідно з листом від 19.11.2004 N 303/1/4/3176 звернувся до Міністра оборони України - генерала армії України Кузьмука О.І. з пропозицією "надати дозвіл на зняття з обліку та реалізацію ДП "Львівський лісокомбінат" майна (у тому числі - незавершеного будівництвом цеху лущеного шпону). Міністр оборони України розглянув цю пропозицію та видав розпорядження (директиву) від 03.12.2004 N 9553/3: "3 пропозицією згоден. Підготувати необхідні документи встановленим порядком". Першим заступником Міністра оборони України 03.12.2004 затверджено "Перелік майна, що не входить до цілісного майнового комплексу Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський лісокомбінат" і може бути джерелом погашення податкового боргу.

Тобто, Міністр оборони України, як уповноважена особа, надав дозвіл (згоду) на зняття з обліку та реалізацію спірного майна і доручив першому заступнику Міністра оборони України, як уповноваженій та відповідальній за виконання особі, здійснити підготовку необхідних документів у встановленому порядку, що і було зроблено останнім.

За встановлених обставин, суди першої та апеляційної інстанцій, оцінивши у сукупності надані сторонами докази, дійшли обґрунтованого висновку про те, що відчуження спірного майна ДП "Львівський військовий лісокомбінат" (яке не відносилося до цілісного майнового комплексу і не було задіяне у виробничому процесі), що перебувало у останнього на праві господарського відання, було здійснено відповідно до вимог чинного на час укладення оспорюваного договору законодавства, за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, що свідчить про наявність волі у діях власника майна - держави в особі Міністерства на реалізацію спірного майна, метою якого було погашення податкового боргу підприємства.

Водночас судами не встановлено інших обставин, які б стали підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Зазначеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі Прокурора, щодо відчуження спірного майна без попередньої згоди органу, до сфери управління якого входить державне підприємство, - Міністерства, тому відсутні підстави вважати, що оспорюваний договір укладено без додержання вимог, встановлених положеннями статті 75 ГК (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу).

Разом із тим колегія суддів зауважує щодо необхідності додержання принципу "належного урядування", зокрема у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" зазначено, зокрема, що потреба виправити допущену в минулому "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Посилання Прокурора у касаційній скарзі на ті обставини, що ДП "Львівський військовий лісокомбінат" при вчиненні оспорюваного правочину не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності, не приймаються судом касаційної інстанції до уваги, оскільки такої підстави для визнання цього договору недійсним Прокурором у позові не заявлялося і, відповідно, судом першої інстанції не досліджувалося, на чому також наголосив суд апеляційної інстанції у оскарженій постанові з посиланням на положення статті 101 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017; з цих же підстав не приймаються доводи Прокурора стосовно не з'ясування судами правового статусу об'єкта незавершеного будівництва та можливості його відчуження за нормами чинного на той час законодавства.

Аргументи касаційної скарги щодо неналежної оцінки судами попередніх інстанцій доказів, неправильного застосування положень Інструкції з діловодства у Збройних Силах України не можуть слугувати підставою для скасування оскаржених судових актів, оскільки стосуються з'ясування обставин, вже встановлених судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі і спростовуються наведеним у цих судових рішеннях. Водночас касаційна інстанція згідно з частиною 2 статті 300 ГПК не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, з урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені господарськими судами на підставі повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і при вирішені спору суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права, тому підстав для задоволення касаційної скарги і скасування судових рішень немає.

Судовий збір за подання касаційних скарг у порядку статті 129 ГПК покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу прокурора відділу військової прокуратури Західного регіону України залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 та рішення Господарського суду Львівської області від 29.05.2017 у справі № 914/515/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І.С. Берднік

Судді: І.С. Міщенко

В.Г. Суховий