Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/175/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

секретар судового засідання: Макарчук В.І.

за участю представника позивача: ОСОБА_1, ордер ЛВ № 097212 від 17.05.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного підприємства "ТІЗ-Карбогаз"

до Приватного акціонерного товариства " Пиво-безалкогольний комбінат "Радомишль"

про розірвання договору поставки №1909/2 від 19.09.16 та стягнення 3009449,00грн.

ПП "ТІЗ-Карбогаз" звернулось до суду з позовом про стягнення з ПАТ "Пиво-безалкогольний комбінат "Радомишль" 3009449,00грн заборгованості, яка виникла на підставі договору поставки №1909/2 від 19.09.16, з яких: 2974527,50 грн основного боргу, 3837,91грн інфляційних, 4899,18грн 3% річних, 26184,42грн пені, а також про розірвання договору поставки №1909/2 від 19.09.16.

Ухвалою господарського суду від 22.03.2018 відкрито провадження у справі. Підготовче засідання призначено на 17.04.2018.

Ухвалою від 17.04.2018 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 17.05.2018.

17.05.2018 на адресу суду від позивача надійшла заява про відмову від частини позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд прийняти відмову від позову в частині стягнення з відповідача 150000,00 грн., оскільки відповідач провів розрахунки в цій частині позову (а.с. 101-102).

Вирішуючи подану заяву суд зазначає про наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст. 191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Суд в судовому засіданні роз'яснив представнику позивача наслідки відмови від позову.

Оскільки дії позивача щодо відмови від позову в частині стягнення 150000,00 грн. не суперечать правам та інтересам учасників справи, суд прийняв відмову позивача від позову в зазначеній частині.

Крім того, 17.05.2018 позивачем подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать ПАТ "Пиво-безалкогольний комбінат "Радомишль" у межах суми заявлених позовних вимог у загальному розмірі 2859449,00 грн.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд дійшов висновку, що остання підлягає поверненню заявнику в поряду ч. 7 ст. 140 ГПК України, згідно якої суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 139 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

За приписами ст. 139 ГПК України, заява про забезпечення позову має відповідати вимогам, визначеним у вищевказаній статті.

Зокрема, п. 6 ч. 1 ст. 139 ГПК України передбачено, що заява про забезпечення позову повинна містити пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Всупереч вимогам чинного законодавства, заява Приватного підприємства "ТІЗ-Карбогаз" пропозицій щодо зустрічного забезпечення не містить.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про повернення заявнику заяви про забезпечення позову.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі з урахуванням поданої заяви про відмову від позову в частині 150000,00 грн. Крім того, просила стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із судового збору та витрат пов'язаних із розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, представником позивача подано докази понесених позивачем витрат на оплату послуг з правової допомоги та заявлено клопотання про те, що додаткові докази на підтвердження понесених позивачем судових витрат на оплату послуг адвоката буде подано протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 96).

Зважаючи на те, що відповідач своїм правом на подання відзиву на позов у визначений судом у відповідності до положень Господарського процесуального кодексу України строк не скористався, у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України спір у даній справі підлягає вирішенню за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2016 року між Приватним підприємством «ТІЗ-Карбогаз» (Постачальник позивач) та Публічним акціонерним товариством «Пиво-безалкогольний комбінат «Радомишль» (покупець відповідач) укладено договір поставки № 1909/2 з додатками (а.с. 29-40).

Відповідно до п. 1.1. договору, постачальник зобов'язується здійснювати регулярні поставки Покупцеві рідкого двооксиду вуглецю (товар) у партіях, а покупець зобов'язується здійснювати приймання та своєчасну оплату його вартості на умовах цього Договору.

За умовами п. 3.1 договору, загальна кількість товару, що є предметом даного Договору, дорівнює сумі всіх партій Товару, що будуть фактично поставлені Постачальником та прийняті Покупцем за цим Договором. Дана кількість товару буде поставлятись покупцеві у відповідності до даного договору та орієнтовного графіку поставок (Додаток № 2), погоджених сторонами специфікації, Додатків та Додаткових Угод, що будуть становити невід'ємну частину даного Договору.

У пункті 3.2 договору сторони визначили, що товар поставлятиметься покупцю на підставі письмового місячного замовлення, яке покупець зобов'язується подавати постачальнику до 25 числа поточного місяця, на наступний місяць, з указанням щотижневих об'ємів поставок (у розрізі тижнів). Місячне замовлення покупець уточнюватиме щотижневими письмовими графіками поставок товару в розрізі дат та об'ємів поставок, які надаватимуться постачальнику електронною поштою кожної п'ятниці на наступний тиждень.

Згідно п. 4.1. Договору, постачальник поставляє Покупцю Товар на умовах: DAP, Житомирська обл., м. Радомишль, вул.Микгород,71 згідно правил ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року.

Відповідно до п. 5.1 договору, покупець здійснює приймання поставленого йому постачальником товару на підставі видаткової накладної.

За приписами п. 6.1 договору, загальна сума договору дорівнює сумі всіх партій товару, що будуть фактично поставлені постачальником та прийняті покупцем за цим договором.

У п. 6.6. договору сторони обумовили, що покупець здійснює оплату за поставлену партію товару на банківський рахунок постачальника протягом 45 календарних днів від дати поставки (дата підписання відповідної видаткової накладної покупцем) на складі покупця.

Відповідно до п. 7.1 Договору, покупець за цим договором несе відповідальність за своєчасну оплату прийнятого товару.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму-3023826,33 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: № РН-0000505 від 16.12.2017 року на суму 115249,09 грн.; № РН-0000504 від 16.12.2017 року на суму 124822,10 грн.; № РН-0000520 від 28.12.2017 року на суму 135750,30 грн.; № РН-0000512 від 20.12.2017 року на суму 123703,18 грн.; № РН-0000521 від 30.12.2017 року на суму 134404,90 грн.; № РН-0000488 від 04.12.2017 року на суму 128178,86 грн.; № РН-0000490 від 06.12.2017 року на суму 120470,74 грн.; № РН-0000497 від 08.12.2017 року на суму 123951,83 грн.; № РН-0000499 від 10.12.2017 року на суму 129546,44 грн.; № РН-0000479 від 01.12.2017 року на суму 127557,24 грн.; № РН-0000477 від 01.12.2017 року на суму 128303,20 грн.; № РН-0000006 від 06.01.2018 року на суму 131983, 19 грн.; № РН-0000007 від 09.01.2018 року на суму 133059,50 грн.; № РН-0000019 від 12.01.2018 року на суму 138441,08 грн.; № РН-0000018 від 13.01.2018 року на суму 140190,08 грн.; № РН-0000020 від 13.01.2018 року на суму 124179,90 грн.; № РН-0000025 від 18.01.2018 року на суму 137499.31 грн.; № РН-0000029 від 22.01.2018 року на суму 129292,40 грн.; № РН-0000037 від 28.01.2018 року на суму 137499,31 грн.; № РН-0000040 від 01.02.2018 року на суму 131848,66 грн.; № РН-0000043 від 03.02.2018 року на суму 139651,94 грн.; № РН-0000051 від 09.02.2018 року на суму 146832,52 грн.; № РН-0000062 від 15.02.2018 року на суму 141410,56 грн. (а.с. 41- 63).

Відповідач в порушення умов договору у строки, визначені у договорі, оплату отриманого товару у повному обсязі не здійснив.

19.12.2017, 04.01.2018 та 21.02.2017 позивачем на адресу відповідача направлялись претензії з вимогою про сплату заборгованості за отриманий товар згідно договору поставки № 1909/2 від 19.09.2016 (а.с. 69 -70, 67-68, 65-66 )

Проте, відповідач вимоги претензії не виконав та заборгованості у повному обсязі перед позивачем за поставлений товар не сплатив.

Сторонами станом на 19.02.2017 підписано акт звірки розрахунків, з якого вбачається, що у відповідача рахується заборгованість перед позивачем в сумі 2974525,50 грн. (а.с. 22).

Позивач зазначає, що станом на день звернення до суду у відповідача існувала непогашена заборгованість перед позивачем за отриманий товар в розмірі 2974527,50грн.

Проте, під час вирішення спору в суді, відповідач частково погасив заборгованість перед позивачем в розмірі 150000,00 грн.,що підтверджується банківськими виписками від 17.04.2018 та від 04.05.2018. (а.с 104-105,106-107).

Заявою від 17.05.2018 позивач відмовився від позову в частині стягнення з відповідача 150000,00 грн.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Оскільки суд прийняв відмову позивача від позову в частині стягнення з відповідача 150000,00 грн., тому провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.

Відповідно до пункту 7.2 договору, у випадку прострочення терміну оплати за товар покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі одинарної облікової ставки НБУ , що діяла протягом періоду прострочення, від простроченої суми.

На підставі вищевказаного пункту договору позивачем за несвоєчасну оплату отриманого товару нараховано відповідачу 26184,42 грн. пені.

Згідно ст. 625 ЦК України позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3837,91 грн. інфляційних та 4899,18 грн. 3% річних.

Крім того позивач зазначає, що відповідач допустив систематичне, істотне порушення вимог укладеного договору поставки, тому просить розірвати договір поставки в судовому порядку.

Мотивуючи вимогу про розірвання договору поставки позивач зазначає, що укладаючи даний договір, він розраховував на вчасну оплату поставленого відповідачу товару. Несплата зі сторони відповідача товару стала наслідком неможливості проведення розрахунків з боку позивача з іншими контрагентами, та спричинила наявність як заборгованості позивача, так і нарахування штрафних санкцій.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем було допущено істотне порушення умов договору, а саме не виконано оплату за поставлений позивачем товар, що є підставою до розірвання договору.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, надавши правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонам, господарський суд зазначає наступне.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки №1909/2від 19.09.2016 .

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, матеріалами справи, а саме видатковими накладними, долученими до матеріалів справи, підтверджується факт поставки відповідачу товару на загальну суму 3023826,33 грн., що вказує на належне виконання зобов'язання з боку позивача.

Факт виконання позивачем свого зобов'язання щодо поставки товару вказує на необхідність виконання відповідачем обов'язку щодо оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 6.6. договору сторони погодили, що покупець здійснює оплату за поставлену партію товару на банківський рахунок постачальника протягом 45 календарних днів від дати поставки (дата підписання відповідної накладної покупцем) на складі покупця.

Незважаючи на умови договору, відповідач не здійснив відповідних розрахунків у повному обсязі за отриманий товар в установлені договором строки.

Матеріалами справи підтверджено, що у відповідача станом на день розгляду справи існує прострочення в оплаті отриманого від позивача товару на загальну суму 2824527,50 грн.

Доказів погашення заборгованості перед позивачем у заявленій сумі матеріали справи не містять.

За нормами ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших умов, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 2824527,50 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 26184,42 грн. пені суд зазначає наступне.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов'язання, зокрема, сплату неустойки.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 1 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст. 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" , розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Приписами ч.6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається з умов договору, сторони у п. 7.2 погодили, що у випадку прострочення терміну оплати за товар покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі одинарної облікової ставки НБУ , що діяла протягом періоду прострочення, від простроченої суми.

З розрахунку позивача (а.с.16-21) вбачається, що пеню позивачем заявлено:

- за видатковою накладною № РН-0000479 від 01.12.2017 на суму простроченої заборгованості 127557,24 грн. за період з 15.01.2018 по 05.03.2018;

- за видатковою накладною № РН-0000477 від 01.12.2017 на суму простроченої заборгованості 128303,20 грн. за період з 15.01.2018 по 05.03.2018;

- за видатковою накладною № РН-0000488 від 04.12.2017 на суму простроченої заборгованості 128178,86 грн. за період з 18.01.2018 по 05.03.2018 ;

- за видатковою накладною № РН-0000490 від 06.12.2017 на суму простроченої заборгованості 120470,74 грн. за період з 20.01.2018 по 05.03.2018;

- за видатковою накладною № РН-0000497 від 08.12.2017 на суму простроченої заборгованості 123951,83 грн. за період з 22.01.2018 по 05.03.2018 ;

- за видатковою накладною № РН-0000499 від 01.12.2017 на суму простроченої заборгованості 129546,44 грн. за період з 22.01.2018 по 05.03.2018;

- за видатковою накладною № РН-0000504 від 16.12.2017 на суму простроченої заборгованості 124822,10 грн. за період з 30.01.2018 по 05.03.2018;

- за видатковою накладною № РН-0000505 від 16.12.2017 на суму простроченої заборгованості 115249,09 грн. за період з 30.01.2018 по 05.03.2018;

- за видатковою накладною № РН-0000512 від 20.12.2017 на суму простроченої заборгованості 123703,18 грн. за період з 03.02.2018 по 05.03.2018 ;

- за видатковою накладною № РН-0000520 від 28.12.2017 на суму простроченої заборгованості 135750,30 грн. за період з 11.02.2018 по 05.03.2018;

- за видатковою накладною № РН-0000521 від 30.12.2017 на суму простроченої заборгованості 134404,90 грн. за період з 13.02.2018 по 05.03.2018;

- за видатковою накладною № РН-0000006 від 06.01.2018 на суму простроченої заборгованості 131983,19 грн. за період з 20.02.2018 по 05.03.2018;

- за видатковою накладною № РН-0000007 від 09.01.2018 на суму простроченої заборгованості 133059,50 грн. за період з 23.02.2018 по 05.03.2018;

- за видатковою накладною № РН-0000019 від12.01.2018 на суму простроченої заборгованості 138441,08 грн. за період з 26.02.2018 по 05.03.2018;

- за видатковою накладною № РН-0000018 від 13.01.2018 на суму простроченої заборгованості 140190,08 грн. за період з 27.02.2018 по 05.03.2018;

- за видатковою накладною № РН-0000020 від 13.01.2018 на суму простроченої заборгованості 124179,90 грн. за період з 27.02.2018 по 05.03.2018;

- за видатковою накладною № РН-0000025 від 18.01.2018 на суму простроченої заборгованості 137499,31 грн. за період з 04.03.2018 по 05.03.2018.

За розрахунком позивача загальний розмір пені становить 26184,42 грн.

Перевіривши розрахунок пені, суд встановив, що позивачем здійснено арифметично вірний розрахунок, вимога є правомірною та такою що заявлена у відповідності до вимог чинного законодавства та умов договору, відтак підлягає задоволенню.

Приписами ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача (а.с.13-15), 3 % річних нараховано за видатковими накладними, щодо яких існувало прострочення грошового зобов'язання за аналогічний період, за який нараховано пеню. Загальна сума 3% річних склала 4899,18 грн.

Перевіривши розрахунок 3 % річних, суд встановив, що розрахунок є арифметично вірним та правомірним.

В частині вимог про стягнення з відповідача 3837,91 грн. інфляційних нарахувань судом встановлено, що останні заявлені на прострочену заборгованість відповідача за видатковою накладною № РН-0000479 від 01.12.2017 на суму простроченої заборгованості 127577,24 грн. та за видатковою накладною № РН-0000477 від 01.12.2017 на суму простроченої заборгованості 128303,20 грн. за січень 2018 року, які в сукупності склали 3837,91 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних суд встановив, що останній є арифметично вірним та правомірним.

Враховуючи вищевикладене, вимога про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 4899,18 грн. та інфляційних в сумі 3837,91 грн. є обґрунтованою, заявленою у відповідності до норм чинного законодавства та підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про розірвання договору поставки № 1909/2 від 19.09.2016, то суд зазначає про наступне.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ч. 2 ст. 598, ст. 651 ЦКУ, ст. 188 ГКУ передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підставою для розірвання договору можуть бути, зокрема, істотне порушення договору другою стороною, коли внаслідок завданої цим шкоди сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 ЦКУ) ;

Отже, для розірвання договору за рішенням суду однією із необхідних умов є істотне порушення умов цього договору, для підтвердження якого необхідно довести, що внаслідок такого порушення другій стороні договору було завдано шкоду та внаслідок цієї шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Важливим критерієм істотності порушення договору також є розмір завданої шкоди, спричиненої таким порушенням, і який позбавляє потерпілу сторону отримати бажане при укладенні договору. Мова йде не лише про завдання шкоди у грошовій формі, які є прямими збитками, а також і про становище такої сторони, коли вона позбавляється можливості використовувати отримані результати договору.

З огляду на викладене вище, підставою для розірвання договору є його істотне порушення однією із сторін. При цьому сторона, якій завдано таке порушення має довести реальну наявність такої шкоди та належним чином обґрунтувати свої доводи, а також надати належні та допустимі докази, що їх підтверджують, оскільки відсутність обґрунтованого підтвердження доводів про наявність завданої шкоди не матиме правового значення для розгляду справи.

Позивач істотність порушення умов договорів пов'язує з тим, що відповідач не провів розрахунки за отриманий товар у повному обсязі, що призвело до того що позивач позбавлений можливості своєчасно розраховуватись за іншими договірними зобов'язаннями перед своїми контрагентами.

При цьому позивач не надав жодних доказів на підтвердження понесеної шкоди внаслідок невиконання відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо своєчасної оплати отриманого товару.

До того ж суд зауважує, що відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, який змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором, законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Отже, позивач не позбавлений права звернутись до відповідача з відповідною пропозицією щодо розірвання чи зміни умов укладеного договору.

Враховуючи викладені обставини суд дійшов висновку про відмову в задоволені вимоги про розірвання укладеного між сторонами договору поставки № 1909/2 від 19.09.2016.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач позов за предметом та підставами не оспорив, своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні та подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку про задоволення позову на загальну суму 2859449,01 грн., з яких: 2824527,50 грн. - основний борг, 3837,91 грн. інфляційні, 4899,18 грн. - 3% річних та 26184,42 грн. - пеня.

В частині стягнення з відповідача 150000,00 грн. основного боргу суд закриває провадження у справі на підставі п. 4 ч.1 ст. 231 ГПК України.

В частині розірвання договору поставки № 1909/2 від 19.09.2016 укладеного між ПП "ТІЗ-Карбогаз" та ПАТ "Пиво-безалкогольний комбінат "Радомишль" суд відмовляє у позові.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Разом з тим господарський суд, на підставі ч.4 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" дійшов висновку про повернення позивачу з Державного бюджету України 1125,00 грн. - 50% судового збору сплаченого від суми позову 150000,00 грн., щодо якого позивачем подано заяву про відмову від позову.

Щодо розподілу судових витрат на оплату послуг адвокат, то зважаючи на заявлене представником позивача клопотання про те, що докази понесення таких витрат будуть подані протягом п'яти днів після ухвалення рішення, то суд в даній частині розподілу витрат на здійснює.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Пиво-безалкогольний комбінат "Радомишль" (12201, Житомирська область, м.Радомишль, вул. Микгород,71, )

на користь Приватного підприємства "ТІЗ-Карбогаз" (80720 Львівська Область, Золочівський район, м. Глиняни, вул. Червоноармійська, 1 А, )

- 2824527,50, грн. основного боргу;

- 3837,91 грн. - інфляційні витрати;

- 4899,18 грн. - 3% річних;

- 26184,42 грн. - пеня;

- 42891,74 грн. судового збору;

3. В частині стягнення 150000,00 грн. основного боргу закрити провадження у справі на підставі п. 4 ч.1 ст. 231 ГПК України.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Повернути Приватному підприємству "ТІЗ-Карбогаз" (Приватного підприємства "ТІЗ-Карбогаз" (80720 Львівська Область, Золочівський район, м. Глиняни, вул. Червоноармійська, 1 А, ) з Державного бюджету України 1125,00 грн. - 50% судового збору сплаченого від суми позову в розмірі 150000,00 грн., щодо якого позивачем подано заяву про відмову від позову.

Судовий збір сплачено згідно платіжного доручення № 412 від 07.03.2018, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 25.05.18

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в спарву

2- позивачу (оригінал) (рек. з повід)

3- відповідачу (ре. з повід)