ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"29" травня 2018 р. Справа № 918/236/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. при секретарі судового засідання Ярощук О.П., розглянувши в спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Фізична особа-підприємець Франчук Тетяна Віталіївна

до відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "БЕТОНЕКС ПЛЮС"

про стягнення заборгованості в сумі 114 725,48 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Бакун Р.А.;

від відповідача: не з'явився.

Статті 42, 46 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтями 35, 37 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Франчук Тетяна Віталіївна звернулася в Господарський суд Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕТОНЕКС-ПЛЮС" про стягнення заборгованості 114 725, 48 грн.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що між сторонами були укладені договори купівлі-продажу добавки до бетонів № 17/07-2017-1 від 17.07.17р. та № 08/09-2017-1 від 08.09.17р., на підставі яких Позивач поставив Відповідачу добавку до бетону, однак взяті на себе зобов'язання щодо оплати поставленого товару Відповідач не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 110 000, 00 грн.. Також Позивачем на суму заборгованості нараховано 15% річних у розмірі 1 446, 58 грн. та пеня в розмірі 3 278, 90 грн., таким чином Позивач просить стягнути 110 000, 00 грн. основної заборгованості, 15% річних у розмірі 1 446, 58 грн. та пені в розмірі 3 278, 90 грн., всього разом 114 725, 48 грн.

Ухвалою суду від 23.04.2018 року відкрито провадження у справі № 918/236/18. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду на 15.05.18 р.

16 травня 2018 року Позивач через відділ канцелярії та документального забезпечення суду подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить стягнути з Відповідача 117 261, 71 грн. заборгованості з яких - 110 000, 00 грн. заборгованість за поставлений товар, 1 403, 02 грн. 3% річних за період з 03.11.2017р. по 01.05.2018р. та 5 858, 69 грн. інфляційних втрат за період з 03.11.2017р. по 01.05.2018р..

Відповідно до ч.2 ст.46 ГПК України Позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, а відтак дана заява приймається судом до розгляду.

Статтею 169 ГПК України встановлено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. При цьому питання щодо повернення зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначеному законодавством.

Така ж позиція відображена в п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Враховуючи вищевказане, суд зазначає, що заяву про уточнення позовних вимог слід розглядати як заяву про збільшення позовних вимог, а відтак дана заява приймається судом до розгляду.

В судові засідання 15.05.18р. та 29.05.18р. представник відповідача не з'являвся, відзиву на позов не надав.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвали суду від 23.04.2018р. та 15.05.18р. були направлені судом рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 33004, м. Рівне, вул. Джерельна, буд. 22А.

Вказані ухвали надсилалися рекомендованими листами з поміткою "судова повістка".

Відповідно до п. 99 постанови КМУ від 5 березня 2009 р. № 270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку", рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату.

У разі відсутності адресата до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення.

Відповідно до п. 116 розділу "Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів" постанови КМУ від 5 березня 2009 р. № 270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку", у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через 5 календарних днів з дня надходження листа до об'єкта поштового зв'язку місця призначення із зазначенням причини невручення.

З поштових повідомлень, у яких відповідачу направлялися копії ухвал, судом вбачається, що останні було повернуто поштою суду у зв'язку з закінченням терміну його зберігання на відділенні.

З пунктів 99 та 116 указаних Правил вбачається, що повернення поштою рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання» можливо тільки у разі, якщо під час доставки поштою його не можна було вручити адресату або його уповноваженому представнику (відправлення не вручене під час доставки), та якщо на вкладене до абонентської скриньки адресата повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення адресат не відреагував - не звернувся на пошту для отримання судової повістки, проте відправлення чекало адресата (зберігалося) на пошті встановлений законом строк, і лише після його сплину було повернуто за зворотною адресою.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання листа з ухвалою суду відповідачем та повернення його до суду з поміткою "за закінченням терміну зберігання" є наслідком свідомого діяння (бездіяльності) відповідача щодо його належного отримання, тобто є власною волею відповідача.

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі ГПК, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд їх задоволити.

Розглянувши документи і матеріали, які подані позивачем, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на які останній посилався як на підставу своїх вимог та заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

При цьому господарський суд керувався наступним.

Між Фізичною особою-підприємцем Франчук Тетяною Віталіївною (Позивач, Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "БЕТОНЕКС ПЛЮС" (Відповідач, Покупець) укладено два договора купівлі-продажу добавки до бетонів: № 17/07- 2017-1 від 17 липня 2017 року та № 08/09-2017-1 від 08 вересня 2017 року.

У відповідності до п.1.1. укладених Договорів Постачальник передає у власність Покупця, а останній зобов'язується прийняти та оплатити товар, а саме добавку до бетонів-суперводоредукуючу "Терміт-СВР" 25%.

Розрахунок за товар мав бути здійснений на протязі 14 календарних днів з дня відвантаження та отримання товару згідно видаткової накладної (п.6.2. укладених Договорів).

Договори вступають в силу з дати його підписання сторонами та діють до 31 грудня 2017 року або до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. (п. 13.1. Договорів).

Вказані Договори підписані повноважними представниками сторін та скріплені відбитками печаток останніх.

На виконання умов договору № 17/07-2017-1 та погоджених сторонами специфікацій до нього № 1 від 17.07.2017 року та № 2 від 21.07.2017 року Позивачем здійснено дві поставки товару. Зокрема, по видатковій накладній № 2 від 17.07.2017 р. поставлено добавки до бетонів-суперводоредукуючу "Терміт-СВР" 25%, на суму 34 000, 00 грн., що підтверджується товарно-транспортною накладною № 17-07-1 від 17.07.2017р. По видатковій накладній № 3 від 21.07.2017 р. поставлено товару на суму 34 000, 00 грн., що підтверджується товарно транспортною накладною № 21-07-1 від 21.07.2017 р.

Відтак, на виконання умов договору № 17/07-2017-1 Відповідачу було поставлено добавку до бетонів - суперводоредукуючу "Терміт-СВР" 25% на загальну суму 68 000, 00 грн.

Відповідачем відповідно до платіжних доручень № 324 від 24.07.17р. та № 334 від 28.07.17р. було частково оплачено поставку добавки до бетонів-суперводоредукуючу "Терміт-СВР" 25% в загальній сумі 18 000, 00 грн., відтак заборгованість за договором № 17/07-2017-1 склала 50 000, 00 грн.

Водночас на виконання умов Договору № 08/09-2017-1 від 08 вересня 2017 року та погоджених сторонами специфікацій від 08.09.2017 року Позивачем здійснено поставки товару, що підтверджується видатковими накладними, зокрема по видатковій накладній № 5 від 09.09.2017 р. на суму 30 000, 00 грн., по видатковій накладній № 7 від 20.09.2017 р. на суму 30 000, 00 грн., по видатковій накладній № 8 від 02.10.2017 р. на суму 30 000, 00 грн., по видатковій накладній № 15 від 19.10.2017 р. на суму 30 000, 00 грн., по видатковій накладній № 3 від 18.01.2018 р. на суму 30 000, 00 грн., що підтверджується товарно-транспортними накладними долученими до матеріалів справи (а.с. 43-47).

Відтак, на виконання умов договору № 08/09-2017-1 Відповідачу було поставлено добавку до бетонів - суперводоредукуючу "Терміт-СВР" 25% на загальну суму 150 000, 00 грн.

Відповідачем відповідно до платіжних доручень № 421 від 12.09.17р. на суму 20 000, 00 грн., № 449 від 25.09.17р. на суму 30 000, 00 грн. та № 540 від 23.10.17р. на суму 30 000, 00 грн. було частково оплачено поставку добавки до бетонів-суперводоредукуючу "Терміт-СВР" 25% в загальній сумі 90 000, 00 грн., відтак заборгованість за договором № 08/09-2017-1 склала 60 000, 00 грн.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Частиною 1 ст. 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Оскільки вказані товарно-транспортні накладні та видаткові накладні містять найменування сторін, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, перелік товару, його вартість, посилання на договір та інші реквізити, вони відповідають вимогам закону та є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції.

На час розгляду справи доказів сплати Відповідачем заборгованості Позивачу в сумі 110 00, 00 грн. матеріали справи не містять.

На підставі наведеного, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача 110 00, 00 грн. заборгованості обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Також у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов'язку щодо своєчасного розрахунку за отриманий товар Позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд стягнути з Відповідача 3% річних в сумі 1 403, 02 грн. за період з 03.11.2017р. по 01.05.2018р. та 5 858, 69 грн. інфляційних втрат за період з 03.11.2017р. по 01.05.2018р.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 1 ст. 625 ЦК України встановлює виняток із загального правила ст. 614 ЦК України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника. Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Перевіривши поданий Позивачем розрахунок 3% річних, судом встановлено, що розрахунок здійснено арифметично вірно, відповідно до чинного законодавства, відтак враховуючи прострочення Відповідачем термінів сплати боргу, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 1 403, 02 грн. за період з 03.11.2017р. по 01.05.2018р.

Разом з тим, перевіривши поданий розрахунок інфляційних втрат в розмірі 5 858, 69 грн. за період з 03.11.2017р. по 01.05.2018р. судом встановлено, що розрахунок здійснено Позивачем з порушенням порядку нарахування, що підтверджується наступним.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція викладена у п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Однак судом встановлено, що Позивачем було неправомірно нараховано інфляційні втрати в розмірі 5 858, 69 грн. за період з 03.11.2017р. по 01.05.2018р., оскільки право на нарахування інфляційних у Позивача виникло починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж (02.11.17р.), тобто з 01.12.2017 р. Натомість Позивач нарахував інфляційні втрати в тому ж місяці в якому мав бути здійснений остаточний розрахунок за отримані послуги, що суперечить наведеним вище нормам.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 738,11 грн. за період з 03.11.2017р. по 30.11.2017р.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Відповідача на користь Позивача 3% річних у розмірі 1 403, 02 грн. за період з 03.11.2017р. по 01.05.2018р., інфляційних втрат в розмірі 5 120, 58 грн. за період з 01.12.2017р. по 30.04.2018р. та відмову у стягненні інфляційних втрат в розмірі 738,11 грн. за період з 03.11.2017р. по 30.11.2017р.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 129, 231-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕТОНЕКС ПЛЮС" (33004, м. Рівне, вул. Джерельна, буд. 22А, ) на користь Фізичної особи-підприємця Франчук Тетяни Віталіївни (33003, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) основної заборгованості в сумі 110 000, 00 грн., 3% річних в розмірі 1 403, 02 грн., 5 120, 58 грн. інфляційних втрат та 1 750, 91 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 31 травня 2018 року.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.