РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.05.2018Справа № 910/1446/18

Господарський суд міста Києва у складі: судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Коваленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Азот"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

про визнання договору поруки недійсним, -

Представники сторін:

від позивача: Демидас Д.А. довіреність №500-08/118 від 29.12.2017;

від відповідача: Суденко Р.В., довіреність № 09/12/257 від 14.06.17.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Азот" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - відповідач) про визнання договору поруки недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, оскільки на дату укладення спірного договору поруки №20-0191/3-3 від 06.02.2015 вже існувало рішення суду про стягнення заборгованості по кредитному договору, договір поруки укладений всупереч актам цивільного законодавства. Крім цього, позивач посилається на те, що умовами договору, всупереч ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України, встановлено сплату поручителем непропорційно великого розміру пені у разі порушення строків оплати по договору, а для кредитора аналогічні санкції не встановлюються, що свідчить про нікчемність договору в силу закону.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/1446/18, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

23.03.2018, через відділ діловодства суду, відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив з підстав того, що вимоги чинного законодавства не обмежують можливість надання поруки фактом вже наявності порушення зобов'язання щодо якого надається порука, а ч. 2 ст. 207 ГК України, на яку посилається позивач як на підставу нікчемності договору, застосовується до типових договорів і договорів приєднання, яким спірний договір поруки не є.

05.04.2018 позивач, через відділ діловодства суду, подав відповідь на відзив, в якій зауважив на тому, що спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки станом на дату укладення договору поруки боржником вже було допущено порушення умов кредитного договору.

16.04.2018 відповідач, через відділ діловодства суду, подав заперечення на відповідь на відзив, в яких наголосив на тому, що суть поруки полягає у тому, що кредитор з укладенням договору поруки отримує ще одного боржника, який несе солідарну відповідальність поруч з основним боржником для погашення заборгованості, а не в тому, щоб спонукати боржника до виконання зобов'язання, як визначає позивач.

У судовому засіданні 27.04.2018 враховуючи, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання та враховуючи наявність письмової згоди всіх учасників справи про розгляд справи по суті в цей же день, судом поставлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в цей же день.

27.04.2018, у відповідності до ч. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні було оголошено перерву до 18.05.2018.

У судовому засіданні 18.05.2018 представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 18.05.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

23.07.2013 між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - банк, відповідач) та Приватним акціонерним товариством «Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ» (далі - позичальник) було укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит шляхом відкриття не відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 50 000 000,00 доларів США (ліміт кредитної лінії), на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором.

У зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.08.2014 у справі №910/9932/14 позов було задоволено повністю, стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" та Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання "АЗОТ" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 583149150 грн. - простроченої заборгованості за кредитом, 2664667,73 грн. - прострочених процентів за користування кредитом, 72558,95 грн. - судового збору та стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання "АЗОТ" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 4203924,41 грн. - пені за прострочення сплати кредиту, 2808,85 грн. - пені за прострочення сплати процентів, 521,05 грн. - судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.04.2015 вказане рішення суду частково скасовано, викладено його резолютивну частину в наступній редакції: "Позов задовольнити частково. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання "АЗОТ" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 583149150 грн. простроченої заборгованості за кредитом, 2664667,73 грн. - прострочених процентів за користування кредитом, 4203924,41 грн. - пені за прострочення сплати кредиту, 2808,85 грн. - пені за прострочення сплати процентів та 73080 грн. судового збору. В частині позовних вимог до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" відмовити."

При цьому, 06.02.2015, з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Публічним акціонерним товариством «АЗОТ» (далі - поручитель, відповідач) було укладено договір поруки № 20-0191/3-3, відповідно до умов якого поручитель, у відповідності до умов цього договору, у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором зобов'язується виконати зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитним договором, з урахуванням п. 2.2. цього договору, а саме погасити: заборгованість з повернення кредитору кредиту за кредитним договором; нараховані за користування кредитом проценти, виходячи з встановлених кредитором процентних ставок у розмірі 11% річних, та процентів за неправомірне користування кредитом у розмірі 16% річних, сплатити, у випадку порушення позичальником п.п. 3.10.1, 3.10.2., 3.10.3. кредитного договору збільшений розмір процентів на 5% річних, сплатити проценти у розмірі та у порядку, передбаченому п. 3.2 та п. 3.3 кредитного договору; суми неустойки (штрафу, пені); суми збитків, завданих кредиторові, понесених останнім, внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору, у розмірі і випадках, передбачених Кредитним договором. (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 2.2 договору поруки, у випадку невиконання або прострочення виконання позичальником зобов'язань, що випливають з кредитного договору, поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник в обсязі не більше 50 000 000,00 доларів США.

Виконання поручителем зобов'язань перед кредитором повинно відбутися не пізніше двох робочих днів з дати отримання поручителем вимоги кредитора (п. 3.4 договору).

При цьому, пунктом 4.2 договору сторони погодили, що за несплату суми поруки у строк, зазначений у п. 3.4 цього Договору, поручитель сплачує на користь кредитора пеню, що обчислюється від суми простроченого платежу, в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період, за який сплачується пеня за кожен день прострочення.

Позивач, посилаючись на те що, оскільки на дату укладення договору поруки вже існувало рішення суду про стягнення заборгованості по кредитному договору, а отже він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; а також, що всупереч ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України вказаним договором встановлено сплату поручителем непропорційно великого розміру пені у разі порушення строків оплати по договору, а для кредитора аналогічні санкції не встановлюються, що свідчить про нікчемність договору, звернувся до суду з позовом про визнання договору поруки недійсним.

В свою чергу, відповідач проти задоволення позову заперечив з тих підстав, що вимоги чинного законодавства не обмежують можливість надання поруки фактом вже наявності порушення зобов'язання щодо якого надається порука, а ч. 2 ст. 207 ГК України, на яку посилається позивач як на підставу нікчемності договору, застосовується до типових договорів і договорів приєднання, яким спірний договір поруки не є.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

При цьому, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного договору.

При цьому, обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки є недоведеними та не узгоджуються з приписами чинного законодавства та матеріалами справи.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 628 та ст. 629 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Спірний договір за своїм змістом та правовою природою є договором поруки, відносини за яким регулюються розділом 3 Цивільного кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Отже, порука може надаватися тільки у відношенні реально існуючого зобов'язання боржника перед кредитором.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм свідчить, що для укладення договору поруки необхідна наявність у боржника обов'язку, який він має виконати перед кредитором, тобто дійсність зобов'язання щодо виконання якого надається порука. При цьому, норми закону не обмежують можливість надання поруки фактом вже наявності або ще відсутності порушення зобов'язання, щодо якого надається порука. За умови, що зобов'язання є дійсним, надання поруки по вже порушеному зобов'язанню приписами закону не заборонено.

Дійсність зобов'язань за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 20-2199/2-1 від 23.07.2013 р., щодо яких надавалась порука за договором поруки № 20-0191/3-3 від 05.02.2015 була встановлена судовими рішеннями у справі № 910/9932/14, при цьому сторони погодили всі істотні умови в договорі поруки № 20-0191/3-3 від 06.02.2015.

До того ж, як свідчить пункт 5.7 спірного договору, поручитель був обізнаний про наявність судових спорів на підставі кредитного договору та про наявність судових рішень, в тому числі у справі №910/9932/14, на дату підписання спірного договору, а отже усвідомлював наявність факту порушеного зобов'язання щодо якого надавалась порука на дату укладення договору.

З огляду на викладене та враховуючи, що законодавством України прямо чи опосередковано не передбачено будь-яких обмежень у часі щодо моменту укладення договорів поруки, як форми забезпечення зобов'язання, суд прийшов до висновку про необґрунтованість доводів позивача про порушення вимог чинного законодавства під час укладення договору поруки тим фактом, що на дату його укладення зобов'язання вже було порушено. Тим більш, що договір поруки не покладає на боржника якогось нового обов'язку, крім того, який він вже має перед кредитором по основному зобов'язанню, а лише створює ймовірність переходу прав та обов'язків останнього до поручителя у разі виконання ним зобов'язання, забезпеченого порукою.

Помилковими є і доводи позивача про те, що спірний договір поруки є нікчемним так як в п. 4.2 договору, всупереч ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України, встановлено сплату поручителем непропорційно великого розміру пені у разі порушення строків оплати по договору, а для кредитора аналогічні санкції не встановлюються, оскільки спірний договір укладений сторонами на підставі вільного волевиявлення у відповідності до вимог ст. ст. 6, 628 Цивільного кодексу України.

Позаяк, ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України визначає, що нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Тобто, вказана норма застосовується до типових договорів і договорів приєднання, в той час як договір поруки є забезпечувальним договором, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, який, як вже зазначалося, укладається на підставі вільного волевиявлення сторін, а відтак не є за своєю правовою природою, ані типовим, ані договором приєднання.

До того ж, встановлення договором відповідальності сторони за порушення грошового зобов'язання є законною вимогою у відповідності до приписів Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», статтями 1 та 3 якого визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. При цьому, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Азот» до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання договору поруки недійсним не є доведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, враховуючи висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в порядку ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Азот" до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання договору поруки недійсним відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29.05.2018.

Суддя Т.В. Васильченко