КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2018 р. Справа№ 910/20958/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Пашкіної С.А.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Обущак В.В. - адвокат

від відповідача: не з'явились

від третьої особи: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи

на рішення Господарського суду міста Києва, ухваленого 06.03.2018, повний текст якого складений 19.03.2018,

у справі № 910/20958/17 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтеравто»

про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним укладеного між сторонами договору про відступлення права вимоги № 15/0/15 від 15.05.2015 як такого, що укладений під впливом помилки, оскільки позивач при укладенні спірного договору не володів достатньою інформацією щодо належної вартості майнових прав, та такого, на момент укладення якого у позивача було відсутнє спірне право вимоги, а також про застосування наслідків недійсності правочину та визнання за позивачем права кредитора за інноваційним договором № 07/98 від 05.10.1998, укладеним Київським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є позивач, та Державним підприємством «Антонов».

Також як на підставу для визнання спірного договору недійсним позивач послався на приписи ч. 1 ст. 207 ГК України, яка встановлює, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.03.2018, повний текст якого складений 19.03.2018, у справі № 910/20958/17 відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено невірність ціни, визначеної у звіті про оцінку майна від 30.04.2015, не надано доказів на підтвердження ринкової вартості такого майна станом на дату проведення оцінки, врахувавши також, що, відповідно до умов п. 2.1 спірного Договору, 14.05.2015 - до дати його укладення, рецензентом-оцінювачем ОСОБА_3 проводилась рецензія на звіт про оцінку майна від 30.04.2015, і доказів порушень при здійсненні такої рецензії позивачем не надано.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено факту укладення Договору під впливом помилки.

Щодо доводів позивача про невідповідність договору вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, суд першої інстанції зазначив, що вказані вимоги позивач також обґрунтовує неякісністю і непрофесійністю звіту про оцінку майна від 30.04.2015 та наявністю на 3 аркуші вказаного звіту підпису, виконаного не оцінювачем ОСОБА_4, а іншою особою, однак, враховуючи, що позивачем не доведено невірність ціни, визначеної у звіті, ним не підтверджено належними і допустимими доказами наявності порушень саме під час укладання спірного правочину.

Також, суд першої інстанції визнав не доведеним позивачем невідповідність спірного договору інтересам держави і суспільства та умислу будь-якої зі сторін, а також те, що вказаний правочин завідомо укладався з метою порушення таких інтересів, що унеможливлює визнання його недійсним з цих підстав (ч. 3 ст. 228 ЦК України).

Не погоджуючись з рішенням, Державна інноваційна фінансово-кредитна установа звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 по справі № 910/20958/17 повністю і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник зазначив про те, що спірне рішення підлягає скасуванню на підставі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування вказаної позиції апелянт зазначив про те, що судом першої інстанції не надано мотивованої оцінки класифікації звіту про оцінку майна як такого, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, який є неякісним, непрофесійним та таким, що не може бути використаний, та висновку експерта щодо факту підпису звіту про оцінку майна від імені оцінювача іншою особою.

Також апелянт зазначив про те, що він, у позовній заяві не посилався на норми ст. 228 ЦК України, а просив визнати спірний договір недійсним, зокрема, на підставі ст. 207 ГК України, з тих підстав, що спірній правочин підлягає визнанню недійсним як такий, що не відповідає вимогам закону, або його укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), оскільки п. 17 Статуту позивач в редакції, яка діяла станом на дату укладення спірного договору, встановлено, що позивач може, зокрема, уступати право вимоги до боржників відповідно до їх ринкової вартості, яку визначено не було.

Крім того, апелянт послався на ті ж обставини, що й при зверненні до суду з цим позовом, а саме на те, що:

- спірний договір укладений під впливом помилки, оскільки позивач при укладенні спірного договору не володів достатньою інформацією щодо належної вартості майнових прав, адже висновком експерта встановлено, що звіт про оцінку майна від 30.04.2015, на підставі якого було визначено ринкову вартість права вимоги, відступлення якого є предметом спірного договору, був підписаний не експертом, в той час як у рецензії вказаного звіту, проведеної на замовлення Фонду державного майна України, встановлено невідповідність звіту про оцінку майна від 30.04.2015 вимогами нормативно-правових актів з оцінки майна;

- на момент укладення спірного договору у позивача було відсутнє право вимоги, передача якого є предметом договору, факт чого встановлений постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2010 у справі № 14/40-30/415-6/388-38/258.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2018 справа № 910/20958/17 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г.

Ухвалою від 17.04.2018 відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі № 910/20958/17, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 27.04.2018, учасникам процесу роз'яснено, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2).

Станом на 04.05.2018 до суду відзивів на апеляційну скаргу та жодних клопотань від учасників справи не надходило, з огляду на що ухвалою від 04.05.2018 справу призначено до розгляду на 15.05.2018.

Відповідач та третя особа в судове засідання представників не направили, про причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача та третьої особи за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

05.10.1998 Київське міське відділення Державного інноваційного фонду України, правонаступником якого є позивач, як інвестор та Державне підприємство «Авіаційний Науково-Технічний Комплекс ім. О.К. Антонова», правонаступником якого є Державне підприємство «Антонов», як підприємство уклали Інноваційний договір № 07/98 (а.с. 17-31 т. 1) (далі Інноваційний договір), предметом якого є реалізація інноваційного проекту № 30-0019/98 «Реалізація програми побудови дослідної партії пасажирських літаків АН-140 і проведення сертифікаційних випробувань» (далі Проект) по впровадженню нових технологій та створення виробництва конкурентоспроможної продукції, в результаті чого підприємством створюється прибуток і досягається соціальний ефект.

За умовами ч. 2 розділу 1 Інноваційного договору, для здійснення Проекту сторони домовляються докласти максимум зусиль, а саме: інвестор зобов'язується внести для здійснення Проекту цільовий внесок у вигляді інноваційної позики у строки і розмірах, що визначені у календарному плані робіт, а підприємство - виконати всі роботи з реалізації і повернути інвестору його вклад у строки і розмірах, вказаних у плані повернення платежів.

Відповідно до пункту 2.2. Інноваційного договору загальна вартість Проекту становить 20 000 000 грн. Строки виконання Проекту: початок - 05.10.1998, закінчення - 05.10.2001.

Згідно з п.п. 3.1., 3.2. Інноваційного договору інвестор зобов'язується внести у реалізацію Проекту цільовий внесок у сумі 20 000 000 грн. та перераховувати внески підприємству в розмірах і строки, вказані у календарному плані робіт (Додаток № 2 до Договору).

При цьому пунктами 4.1., 4.2., 4.9. Інноваційного договору визначено, що підприємство зобов'язується: реалізувати Проект згідно з календарним планом робіт і досягти інноваційного результату, що міститься в описі та характеристиках інноваційної продукції (або в техніко-економічних умовах) до Проекту; використовувати внесок інвестора (кошти, майно, об'єкти інтелектуальної або промислової власності) виключно на виконання Проекту відповідно до його календарного плану робіт та кошторису витрат; повернути інвестору його внесок у строки і розмірах, вказані у плані повернення платежів. Кінцевий строк перерахування всіх платежів інвестору - 05.10.2001.

В п. 7.1 Інноваційного договору сторони погодили, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.1998 №1575 («Про фінансування інноваційного проекту виготовлення дослідної партії літаків типу Ан-140» - примітка суду) повернення інвестору його вкладу забезпечується Міністерством промислової політики України у формі договору поруки від 08.10.1998 № 1625-19/07 (а.с.32-34 т.1).

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що на виконання умов Інноваційного договору інвестор перерахував підприємству 16 165 194 грн.

Вказане, зокрема, встановлено судовими рішеннями у справі №14/40-30/415-6/388-38/258 за позовом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи до Державного підприємства «Антонов» та Міністерства промислової політики України про стягнення 24 706 601,55 грн.

Інноваційний договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками інвестора та підприємства за умови забезпечення Міністерством промислової політики України гарантії повернення коштів та прийняття її інвестором. Дія Договору закінчується після виконання сторонами всіх своїх зобов'язань, що виникли з Договору та у зв'язку з ним (п. 12.1).

15.05.2015 позивач як первісний кредитор та відповідач як новий кредитор уклали Договір про відступлення права вимоги №15/05/15 (далі Договір про відступлення права вимоги) (а.с. 13-16 т. 1), в п. 1.1 якого погодили, що позивач відступає та передає у власність відповідачу належне йому право грошової вимоги до Державного підприємства «Антонов» (боржник), а саме право вимагати повернення боржником отриманої від Київського регіонального відділення Державного інноваційного фонду, правонаступником якого позивач, суми (цільового вкладу) за Інноваційним договором (основний договір), укладеним між позивачем та боржником, у розмірі 16 165 094 грн., а також сум всіх можливих та дійсних штрафних санкцій (в т.ч. штрафів, пені, неустойки), втрат від інфляції та будь-яких інших платежів, який боржник має сплатити згідно з Інноваційним договором (разом - право вимоги).

Відповідач набуває право вимоги за Інноваційним договором за умови та в момент зарахування на поточний рахунок позивача грошових коштів від відповідача у терміни та розмірі, встановлені п. 2.2 Договору про відступлення права вимоги (п. 1.2).

У п. 2.1 Договору про відступлення права вимоги сторонами погоджено, що за відступлення права вимоги, вказаного в п. 1.1 вказаного договору, відповідач сплачує на користь позивача грошові кошти у розмірі ринкової вартості права вимоги відповідно до п. 17 Статуту позивача. Ринкова вартість вимоги визначена згідно зі Звітом про оцінку майна суб'єктом оціночної діяльності Приватним підприємством «Консалтингова група «Арго-експерт» станом на 30.04.2015, рецензія від 14.05.2015 на який надана рецензентом-оцінювачем, головою Громадської організації «Всеукраїнська асоціація фахівців оцінки» ОСОБА_3. Розмір ринкової вартості складає 1 544 664,54 грн. без ПДВ.

За цим договором відповідач сплачує позивачу грошові кошти в сумі 1 544 664,54 грн., без урахування ПДВ, шляхом безготівкового перерахування в національній валюті Україна за банківськими реквізитами: п/р в АБ «Укргазбанк», МФО 320478, в термін до 29.05.2015 (п.2.2).

З наявної в матеріалах справи копії платіжного доручення № від 18.05.2015 (а.с. 17 т. 1) слідує, що відповідачем позивачу перераховано 1 544 664,54 грн. з посиланням на Договір про відступлення права вимоги.

Отже, за Договором про відступлення права вимоги позивач за 1 544 664,54 грн. відступив відповідачу право вимагати з Державного підприємства «Антонов» 16 165 094 грн.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що Договір про відступлення права вимоги укладений під впливом помилки, оскільки позивач при укладенні спірного договору не володів достатньою інформацією щодо належної вартості майнових прав, що згідно з ст. 203, 229 ЦК України є підставами для визнання його недійсним.

Також позивач зазначає, що на момент укладення Договору про відступлення права вимоги у нього було відсутнє право вимоги до ДП «Антонов», передача якого відповідачу є його предметом, що встановлено в постанові Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2010 у справі № 14/40-30/415-6/388-38/258, де вказано, що право вимагати повернення інноваційного внеску за Інноваційним договором виникне у позивача після перерахування в повному обсязі усієї суми внеску за вказаним договором (20 000 000 грн.), в той час як позивачем було перераховано 16 165 094 грн., а відтак, на дату укладання спірного договору передана грошова вимога, в порушення ст.ст. 215, 514 ЦК України, не була дійсною.

За вказаних обставин, як на підставу для визнання спірного договору недійсним позивач послався на приписи ч. 1 ст. 207 ГК України, яка встановлює, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Суд першої інстанції у задоволенні прозову відмовив, з чим колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлює, що:

- відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним;

- обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення;

- не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину;

- помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»:

- за змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним;

- під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину;

- обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

- не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов'язань, що виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

Відповідно до абзацу першого пункту 17 Статуту позивача в редакції, яка діяла станом на дату укладення спірного договору (а.с.40 т.1), позивач може залучати третю сторону для повернення боргів та уступати право вимоги до боржника відповідно до їх ринкової вартості.

З матеріалів справи слідує, що при укладенні Договору про відступлення права вимоги сторони визначили, що ціною договору, тобто ціною відступлення права вимоги, є ринкова вартість такої вимоги, яка визначена виходячи з даних, встановлених у Звіті про оцінку майна, виконаного суб'єктом оціночної діяльності Приватним підприємством «Консалтингова група «Арго-експерт» станом на 30.04.2015, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.42-90 т.1) (далі Звіт про оцінку майна).

Вказаний принцип визначення ціни відступлення права вимоги відповідає вимогам Статуту позивача.

14.05.2015 головою Громадської організації «Всеукраїнська асоціація фахівців оцінки» ОСОБА_3 надано рецензію на вищевказаний звіт (а.с. 91-94 т. 1), згідно з якою звіт в цілому відповідає вимогами нормативно-правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки.

На аркушах 2-3 Звіту про оцінку майна міститься власно «Висновок про вартість фінансового активу», складений за результатами дослідження, підписаний оцінювачем ОСОБА_4 та директором СОД ПП «Консалтингова група «Арго-експерт» ОСОБА_6

Підписи будь-яких інших оцінювачів, окрім ОСОБА_4, як і будь-яких інших підписів, Звіт про оцінку майна не містить, а відтак, є підстави вважати, що дослідницьку частину оцінки вартості спірного права вимоги здійснював саме оцінювач ОСОБА_4

Однак, згідно з висновком експерта Київського обласного Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 19.01.2016 № 4-05/20 (а.с.126-134 т.1) підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Оцінювач» на третьому аркуші звіту від 30.04.2015 про оцінку майна, об'єктом якого є майнові права, а саме право грошової вимоги Державної інноваційної фінансово-кредитної установи до Державного підприємства АНТК ім. О.К. Антонова», що виникло на підставі Інноваційного договору, виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою.

Тобто докази того, що оцінку ринкової вартості права вимоги за Інноваційним договором здійснено оцінювачем ОСОБА_4, в матеріалах справи відстуні.

Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання.

При цьому ч. 1 ст. 5 вказаного закону встановлює, що суб'єктами оціночної діяльності є:

- суб'єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону;

- органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління та розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі.

Отже, враховуючи, що приписами чинного законодавства встановлено обов'язковість проведення оцінки майнових прав саме суб'єктами оціночної діяльності (тобто належним доказом на підтвердження ринкової вартості права вимоги за Інноваційним договором має бути звіт, який складено уповноваженим суб'єктом оціночної діяльності), з огляду на відсутність відомостей про особу, яка склала Звіт про оцінку майна, та, відповідно, неможливість встановити наявність у вказаної особи права на проведення оцінки майнових прав, Звіт про оцінку майна не може бути належним доказом встановлення ринкової вартості спірного права вимоги.

З огляду на неможливість прийняття вказаного звіту як належного доказу встановлення ринкової вартості спірного права вимоги, рецензія на цей звіт також не може вважатися належним доказом такої вартості.

При цьому, слід врахувати, що згідно з Рецензією від 23.12.2015 на копію Звіту про оцінку майнових прав, виконаною на звернення Національного антикорупційного бюро України № 02-078/3067 від 18.12.2015 рецензентом, що працює у штаті Фонду державного майна України (а.с.152-155 т.1), Звіт про оцінку майнових прав відповідно до Національного стандарту № 1 Загальні засади оцінки майна і майнових прав, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 № 1440, класифікований як такий, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та непрофесійним і де може бути використаний.

Отже, при укладенні Договору про відступлення права вимоги, в якому сторони погодили, що ціною, за якою відступається спірні вимога, є саме ринкова вартість, позивач помилився щодо ринкової вартості майнових прав, в той час як ринкова вартість майнових прав фактично є ціною Договору про відступлення права вимоги та, відповідно, істотною умовою останнього.

З огляду на досліджені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що Договір про відступлення права вимоги укладений внаслідок помилки, що відповідно до приписів чинного законодавства є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 229 ЦК України.

Щодо решти зазначених позивачем підстав для визнання спірного договору недійсним колегія суддів зазначає про таке.

Обставини щодо наявності або відсутності у позивача станом на дату укладення Договору про відступлення права вимоги за Інноваційним договором відповідного права вимоги до Державного підприємства «Антонов» фактично є предметом розгляду у справах № 910/19552/15 та № 910/27862/14, і встановлення вказаних фактів у цій справі за своєю правовою природою буде вважатись переглядом рішення суду у вказаних господарських справах, повноважень на що апеляційному господарському суду під час розгляду апеляційної скарги в іншій справі не надано.

При цьому, колегія суддів зважає й на те, що ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 апеляційне провадження у справі № 910/19552/15 зупинене до набрання законної сили рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/27862/14, а ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2016 провадження у справі № 910/27862/14 зупинене до розгляду Київським апеляційним господарським судом справи № 910/19552/15, а відтак, зупинення провадження у справі № 910/20958/17 до встановлення у вищезгаданих справах певних юридичних фактів призведе до унеможливлення вирішення спору сторін по суті протягом невизначеного періоду та порушить принцип господарського судочинства щодо розумності строків розгляду справи судом.

До того ж, з огляду на обставини, якими підтверджується наявність підстав для визнання спірного Договору про відступлення права вимоги недійсним, встановлення вказаних обставин фактично не впливає на вирішення спору сторін по суті.

Щодо посилань позивача як на підставу для визнання спірного договору недійсним на приписи ч. 1 ст. 207 ГК України яка встановлює, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині, слід зазначити таке.

У судовому засіданні на запитання суду представник позивача, з огляду на норми ст. 207 ГК України, зазначив, що позивач вважає спірний Договір про відступлення права вимоги таким, що не відповідає вимогам закону, що, з огляду на вищевикладене, відповідає дійсності.

Щодо вимоги позивача про застосування наслідків недійсності правочину та визнання за позивачем права кредитора за інноваційним договором № 07/98 від 05.10.1998, укладеним Київським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є позивач, та Державним підприємством «Антонов», колегія суддів зазначає таке.

Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо в зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч. 2 ст. 216 ЦК України).

Отже, чинне законодавство встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а відтак, сам лише факт визнання Договору про відступлення права вимоги недійсним свідчить про те, що такий договір не створював юридичних наслідків, тобто право кредитора за інноваційним договором № 07/98 від 05.10.1998 до відповідача не переходило та, відповідно, позивач і є кредитором за вказаним договором.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути визнання права.

Частиною 1 ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються зокрема шляхом визнання наявності або відсутності прав.

За таких обставин, позовні вимоги про визнання за позивачем права кредитора за інноваційним договором № 07/98 від 05.10.1998, укладеним Київським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є позивач, та Державним підприємством «Антонов» також підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мали місце неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі № 910/20958/17 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким позов задовольняється повністю - визнається недійсним укладений між Державною інноваційною фінансово-кредитною установою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» договір про відступлення права вимоги № 15/0/15 від 15.05.2015, а також визнається за позивачем права кредитора за інноваційним договором № 07/98 від 05.10.1998, укладеним Київським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є позивач, та Державним підприємством «Антонов».

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, а також підстави скасування судового рішення, апеляційна скарга Державної інноваційної фінансово-кредитної установи задовольняється повністю.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України всі судові витрати по справі, а саме витрати позивача за подачу позову та апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Водночас слід зазначити про таке.

Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на дату звернення з позовом, за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру сплаті підлягає судовий збір в розмірі 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (п. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір»).

Стаття 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на дату звернення з цією апеляційною скаргою встановлює, що за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду сплаті підлягає судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З урахуванням вказаних приписів закону, того, що предметом позову у цій справі є дві немайнові вимоги (визнання договору недійсним та визнання за позивачем права кредитора), розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2017 (1 600 грн.), при зверненні до суду з позовом судовий збір мав бути сплачений в розмірі 3 200 грн. (1 600*2), а з цією апеляційною скаргою - 4 800 грн. (3 200/100*150).

Позивачем при зверненні до суду з позовом судовий збір сплачено в сумі 1 600 грн., а з апеляційною скаргою - 2 400 грн., що загалом на 4 000 грн. менше за встановлений чинним законодавством розмір.

За таких обставин та враховуючи задоволення позовних вимог у повному обсязі, вказаний судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету.

Керуючись ст.ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі № 910/20958/17 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у справі № 910/20958/17 скасувати та прийняти нове рішення.

3. Позов задовольнити повністю.

4. Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 15/0/15 від 15.05.2015, укладений між Державною інноваційною фінансово-кредитною установою (01054, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 65-Б, ідентифікаційний код 00041467) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (01133, м. Київ, вул. Щорса, 31, ідентифікаційний код 37881514).

5. Визнати за Державною інноваційною фінансово-кредитною установою (01054, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 65-Б, ідентифікаційний код 00041467) права кредитора за інноваційним договором №07/98 від 05.10.1998, укладеним Київським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є Державна інноваційна фінансово-кредитна установа, та Державним підприємством «Антонов».

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (01133, м. Київ, вул. Щорса, 31, ідентифікаційний код 37881514) на користь Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (01054, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 65-Б, ідентифікаційний код 00041467) витрати по сплаті судового збору за подачу позову в сумі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. та витрати за подачу апеляційної скарги в сумі 2 400 (дві тисячі чотириста) грн.

7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (01133, м. Київ, вул. Щорса, 31, ідентифікаційний код 37881514) в дохід Державного бюджету України судовий збір в сумі 4 000 (чотири тисячі) грн.

8. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

9. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

10. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

11. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/20958/17.

Повний текст постанови складено: 22.05.2018

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді С.А. Пашкіна

Л.Г. Сітайло