КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2018 р. Справа№ 910/280/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

При секретарі Ярмак О.В.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 17.05.2018,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства «Березенське»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 28.02.2018 (повний текст рішення складено 05.03.2018)

у справі №910/280/18 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Фермерського господарства «Березенське»

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

В січні 2018 року Фермерське господарство «Березенське» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору поруки №33 від 17.05.2012, вчиненого під впливом обману.

В обґрунтування свої вимог позивач посилається на те, що на момент укладання спірного договору відповідач знав та навмисно приховав від позивача наявність кримінальної справи № 25/0921 та постанови Полонського районного суду Хмельницької області від 25.10.2011 по даній справі. Так, позивач вказує, що у даному випадку, обманом є відповідні винні, корисні дії відповідача, бажаючи у такий спосіб запевнити другу сторону (поручителя) про обставини і наслідки які насправді настати не можуть. При обмані наслідки, договору поруки №33, який укладався, були відомими і бажаними для однієї із сторін - відповідача. А отже - враховуючи неотримання ОСОБА_2 від відповідача обумовленої кредитним договором №НMPWGA00000838 від 18 березня 2008 суми кредитних коштів, цей кредитний договір є неукладеним, а відтак цей договір не створює для його сторін будь-яких цивільних прав та обов'язків які випливають безпосередньо із його умов.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 у справі №910/280/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено підстав, на які він посилається в обґрунтування своїх вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору недійсним з моменту його вчинення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фермерське господарство «Березенське» звернулося до суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове, яким позов задовольнити, мотивуючи свої вимоги невідповідністю висновків, викладеним у рішенні суду, обставинам справи, порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідач на час укладення оспорюваного договору поруки №33, знав про наявність кримінальної справи № 25/0921 та постанови Полонського районного суду Хмельницької області від 25.10.2011 по даній справі, та те, що ОСОБА_2 від ПАТ КБ «Приватбанк» обумовленої кредитним договором №НMPWGA00000838 від 18 березня 2008 року суми кредитних коштів не отримано, і навмисно не повідомив позивача про існування даних обставин.

Крім того апелянт зазначає, що неявка представника позивача в судове засідання 28.02.2018 виникла в результаті порушення судом вимог щодо завчасного повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи.

В судове засідання представник Фермерського господарства «Березенське» не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за №819 (вх.. №09.2-04/33655/18 від 03.05.18, а.с. 139).

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника відповідача, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника позивача, оскільки він не скористався своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представника відповідача, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.05.2012 між позивачем (поручитель) та відповідачем (кредитор) укладено договір поруки №33, укладений в забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_2 (позичальника) за кредитним договором №НMPWGA00000838 від 18 березня 2008 року.

Звертаючись з даним позовом до суду, Фермерське господарство «Березенське» вказує на те, що відповідач знав та навмисно приховав від позивача наявність кримінальної справи № 25/0921 та постанови Полонського районного суду Хмельницької області від 25.10.2011 по даній справі. Крім того, позивач зазначає, що ОСОБА_2 від ПАТ КБ «Приватбанк» обумовленої кредитним договором №НMPWGA00000838 від 18 березня 2008 року суми кредитних коштів не отримано, а відтак Кредитний договір в силу приписів частини другої статті 1046 ЦК України є неукладеним, тобто не створює для його сторін будь-яких цивільних прав та обов'язків, які випливають безпосередньо із його умов. Позивач стверджує, що відповідач на час укладення оспорюваного договору поруки №33, знав про вищезазначені обставини та навмисно не повідомив позивача про їх існування. Укладенням спірного договору, на переконання позивача, відповідач переслідував корисну ціль, а саме, у такий спосіб покласти подальшу відповідальність (у разі невиконання зобов'язань по Кредитному договору позичальником) на поручителя. У зв'язку з даними обставинами, спірний договір слід визнати недійсним на підставі приписів частини першої статті 230 ЦК України та частини першої статті 236 ЦК України як такий, що укладено під впливом обману.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою етапі 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно приписів ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Вимоги про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман здійснюється з корисливим мотивом або з метою отримання вигоди стороною, яка вводить в оману, та, відповідно, поставленням обманутої сторони в невигідне положення. Адже якщо відсутня невигідність договору для обманутої сторони, то логічно, що ця сторона не має сенсу оспорювати правочин.

Отже, обман має значення, якщо він істотно вплинув на формування волі контрагента за договором. Водночас, позивачем не доведено, що при укладенні спірного договору його було умисно введено в оману з боку відповідача щодо обставин правочину.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

В силу приписів ст. ст. 76, 77, 78 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Між тим, згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, постановою Вищого господарського суду України від 18.06.2014 по справі № 904/9962/13 встановлено, що висновки господарського суду апеляційної інстанції про те, що при укладенні договору поруки № 33 від 17.05.2012 дотримано вимоги, встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, а оспорюваний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Крім того, судом апеляційної інстанції у справі №904/9962/13 встановлено, що на підставі спірного договору (Договір поруки №33 від 17.05.2012) 28.05.2012 було проведено погашення заборгованості за рахунок коштів поручителя, що також є підтвердженням виконання цього договору і того, що він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Факт укладення договору поруки № 33 від 17.05.2012 встановлений також постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 8 липня 2013 року у справі № 924/517/13, постановою Вищого господарського суду України від 16.10.2013 у справі № 924/517/13, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2013 у справі № 904/2118/13.

До того ж позивачем не доведено, що при укладенні оспорюваного договору його було умисно введено в оману з боку відповідача щодо обставин правочину. При цьому докази, надані позивачем на підтвердження заявленого, не містять вироку суду в кримінальній справі, яким встановлено вину відповідача.

Таким чином, позивачем не доведено наявності підстав, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог про визнання договору поруки № 33 від 17.05.2012 недійсним з моменту його вчинення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у позові.

Стосовно вимоги відповідача про застосування позовної давності, судова колегія зазначає наступне.

Положеннями ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у позові про визнання договору поруки № 33 від 17.05.2012 недійсним з моменту його вчинення слід відмовити з підстав його необґрунтованості.

Стосовно доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, п. 4 ст. 120 ГПК України, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 статті 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 58 ГПК України).

Частиною 1 статті 61 ГПК України передбачено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 16.02.2018, у даному судовому засіданні був присутній представник позивача - Андрушко А.В., довіреність № 37 від 15.02.2018.

Представник позивача надав пояснення та був повідомлений про закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті на 28.02.2018.

За таких обставин, твердження позивача стосовно того, що його було невчасно повідомлено про час та місце розгляду справи, у зв'язку з чим його представник не з'явився в судове засідання 28.02.2018, є безпідставними.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги у вказаній справі, як і доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апелянтом належними та допустимими доказами не доведено суду факту порушення відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів, а, отже, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 у справі №910/280/18 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 267, 270, 273, 275, 276, 281- 285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Березенське» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 у справі №910/280/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва 28.02.2018 у справі №910/280/18 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/280/18 повернути до Господарського суду міста Києва .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх