РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.05.2018Справа № 910/3306/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю., при секретарі судового засідання Максимець В.О., розглянувши матеріали господарської справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін

за позовом публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Кадирова В. В.

до товариства з обмеженою відповідальністю "Сав-Дістрибьюшн"

про стягнення 52 534,25 грн.

за участю представників учасників справи:

позивача: Лисай О.П.

відповідача: Баулін А.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Кадирова В. В. звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Сав-Дістрибьюшн" про стягнення заборгованості за простроченою комісією у розмірі 52 534,25 грн.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідач неналежним чином виконав зобов'язання за договором про надання банківської гарантії №ГВ-2006316/7 від 29.08.2014.

Частиною першою статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини першої статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/3306/18. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи призначено на 24.04.2018.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 03.04.2018 представник відповідача подав клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. Означене клопотання суд залишив без задоволення, оскільки ухвалою суду від 26.03.2018 розгляд справи вирішено здійснювати з повідомленням (викликом) сторін.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 03.04.2018 представник відповідача подав письмовий відзив, в якому в частині позову щодо стягнення комісійної винагороди в розмірі 29 931, 51 грн. за лютий 2015 року просив суд в позові відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності, в частині стягнення комісійної винагороди в розмірі 27 602, 74 грн. за березень 2015 року провадження закрити у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 10.05.2018 представник позивача подав письмову відповідь на відзив.

У судовому засіданні з 24.04.2018 до 22.05.2018 оголошувалась перерва.

У судовому засіданні 22.05.2018 представник позивача позов підтримав та просив суд його задовольнити.

У судовому засіданні 22.05.2018 представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмовому відзиві.

У судовому засіданні 22.05.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, у тому числі письмові пояснення учасників справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Позивачем та відповідачем 29 серпня 2014 року укладено договір про надання банківської гарантії №ГВ-2006316/7.

Відповідно до статті 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк або інша фінансова установа гарантує перед кредитором виконання боржником свого обов'язку.

За умовою пункту 1.1 договору №ГВ-2006316/7 від 29.08.2014 позивач зобов'язався надати відповідачу гарантію виконання його грошових зобов'язань перед ТОВ «БСХ Побутова техніка» за договором № 07/2011 від 01.06.2011.

Пунктом 2.1 договору №ГВ-2006316/7 сторони у справі встановили граничну суму відповідальності за наданою гарантією у розмірі 65 000 000 грн.

Відповідно до пункту 2.3 граничним строком дії банківської гарантії є 31 березня 2015 року.

Пунктом 4.1 договору №ГВ-2006316/7 його сторони визначили обов'язок боржника сплачувати щомісячно комісійну винагороду у розмірі 0,5% від суми наданої гарантії.

За твердженням позовної заяви протягом лютого та березня 2015 року відповідачем отримано послуги з надання банківської гарантії, які позивач «виконав належним чином в повному обсязі» (абзац п'ятий сторінки другої позовної заяви), проте ці послуги не були оплачені відповідачем в порядку та строки, визначені укладеним договором. Відповідно до наданого позивачем розрахунку (додаток №1 до позовної заяви) заборгованість відповідача за лютий 2015 року склала 24 931,51 грн., за березень 2015 року - 27 602,74 грн. Загальна сума заборгованості склала 52 534,25 грн.

Позивач стверджує, що заборгованість відповідача є єдиним неподільним цілим і виникла в останній день дії договору - 31.03.2015.

Відповідач це твердження заперечив, посилаючись до умов пункту 4.1 договору №ГВ-2006316/7, відповідно до яких у позивача право на отримання комісійної винагороди у розмірі 52 534,25 грн. виникало поступово: частково - 28.02.2015 на суму 24 931,51 грн. та 31.03.2015 - на суму 27 602,74 грн.

За умови пункту 4.1.1 договору №ГВ-2006316/7 нарахування комісійної винагороди здійснюється щомісяця в останній банківський день. Оскільки 28.02.2015 є суботою, нарахування плати за лютий мало бути здійсненим 27.02.2015, відповідно, з цієї дати виникає право позивача отримати комісійну винагороду за лютий 2015 не пізніше 10 березня 2015 року.

Пунктом 4.1.2 договору сторони надали відповідачу термін для виконання цього зобов'язання (не пізніше десятого числа наступного місяця), який не впливає на момент виникнення цього зобов'язання та кореспондованого права на отримання винагороди.

Таким чином, правова позиція відповідача відповідає умовам укладеного сторонами у справі повною мірою, у той час як позиція позивача щодо цього питання є помилковою.

Виходячи з цього, суд має розглядати загальну суму боргу 52 534,25 грн. за кожною зі складових сум.

Сума боргу за лютий 2015 року, визначена позивачем і яка не заперечувалась відповідачем, є належним чином підтвердженою та не викликає сумнівів у суду.

Таким чином, позивач має право на отримання 24 931,51 грн. комісійної винагороди за надані послуги банківської гарантії протягом лютого 2015 року.

У той же час, суд не може погодитись з твердженням позову що у березні 2015 року позивач свої зобов'язання «виконав належним чином в повному обсязі».

Постановою правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 позивача віднесено до категорії неплатоспроможних банків.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 №51 з 03.03.2015 у відповідача запроваджено тимчасову адміністрацію.

Правовим наслідком цього юридичного факту (у тому числі) стало відповідно до частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (чинної на березень 2015 року редакції) неможливість задоволення вимог кредиторів позивача, примусове стягнення коштів тощо.

Відповідно до частини першої статті 563 та статті 566 Цивільного кодексу України основним обов'язком гаранта є сплата визначеної договором грошової суми.

Іншими словами, в силу законодавчих обмежень позивач був позбавлений будь-якої можливості з моменту введення тимчасової адміністрації (з 03.03.2015) виконувати свої зобов'язання за укладеним 29 серпня 2014 року договором про надання банківської гарантії №ГВ-2006316/7.

Таким чином, твердження позивача про виконання ним своїх зобов'язань належним чином і у повному обсязі не відповідає дійсним обставинам справи.

Фактично, виконання зобов'язань позивача за договором про надання банківської гарантії №ГВ-2006316/7 від 29.08.2014 було припинено з 03.03.2015.

За умовами пункту 4.1 цього договору, нарахування комісійної винагороди здійснюється щомісяця за методом «факт/факт» з першого по останній день дії гарантії, тобто, сторонами у справі під час укладення договору встановлено, що періодом часу, за який нараховується плата, є період дії самої гарантії, а не договору про її надання.

Ця договірна умова знайшла відображення і у пункті 3.4.4 договору, яким позивач наділяється правом вимагати від відповідача сплати всіх комісійних винагород за гарантією, у разі надання відповідних послуг.

Відсутність факту надання послуг позбавляє позивача права на отримання винагороди.

Виходячи з наведеного, суд встановив, що позивач має право на отримання комісійної винагороди за березень 2015 року за період фактичного надання послуг банківської гарантії в період з 01 по 02 березня у сумі 1 780,82 грн. (27 602,74 грн./31 день х 2 дні).

Відповідно до пункту 4.1.2 у позивача 03.03.2015 виникло право на отримання цієї суми, а у відповідача - кореспондований обов'язок сплатити ці кошти не пізніше дня закінчення дії гарантії (03.03.2015).

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості 21.03.2018, тобто після спливу загальних строків позовної давності за вимогами про примусове стягнення плати за лютий і березень 2015 року.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення заборгованості застосовується загальний строк позовної давності у три роки.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (пункт 5 статті 261 Цивільного кодексу України).

За зобов'язанням відповідача зі сплати винагороди за лютий 2015 року строк виконання сплив 11 березня 2015 року, за березень - 03 березня 2015 року.

На момент подання позовної заяви строк, у межах якого заінтересована особа має право у примусовому порядку поновити порушене право сплинув.

Відповідно до частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем у відзиві заявлено про необхідність застосування правових наслідків спливу позовної давності.

На цій підставі суд відмовляє у задоволенні позову про стягнення комісійної винагороди за лютий-березень 2015 року повністю.

Крім того, суд не може залишити поза увагою і той факт, що даний спір став прямим наслідком бездіяльності саме позивача.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб (пункт 26.1). Пунктом 26.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком.

Відповідач пунктом 4.3 договору №ГВ-2006316/7 від 29.08.2014 доручив позивачу при настанні терміну сплати комісійних винагород здійснювати їх договірне списання з будь-якого рахунку відповідача меморіальним ордером.

З довідки позивача №1255 від 27.04.2015 вбачається, що станом на 24.04.2015 на рахунках відповідача знаходились 1 728 028, 61 грн. та 136 358, 22 дол. США грошових коштів.

Таким чином, позивач мав правову та фактичну можливість в позасудовому порядку поновити свої права.

Враховуючи наведене, судом встановлено, що позов публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. про стягнення 52 534, 25 гривень з товариства з обмеженою відповідальністю «САВ-ДІСТРІБЬЮШИН» задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 241-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 24.05.2018.

Суддя Т.Ю. Кирилюк