ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2018 р. м. Київ Справа № 911/390/18

Господарський суд Київської області у складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1, м. Київ

до 1.Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс», с. Рожни, Київська область

2. ОСОБА_2, с. Куснище, Волинська область

про визнання правочину недійсним

без виклику представників учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до господарського суду Київської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс» (далі - відповідач 1) та ОСОБА_2 (далі - відповідач 2) про визнання недійсними правочину, а саме, Договору позики №01 від 08.02.2007 року, який укладено між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс» та ОСОБА_2.

В обґрунтування заявленого позову, позивач зазначає, що підставою для визнання Договору позики №01 від 08.02.2007 року недійсним є те, що він не відповідає меті створення товариства, так як укладений з метою доведення відповідача 1 до стійкої фінансової неплатоспроможності та до банкрутства. Вказані обставини, на думку позивача, з урахуванням норм ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є підставами для визнання Договору позики №01 від 08.02.2007 року недійсним.

Ухвалою господарського суду Київської області від 20.03.2018 року відкрито провадження у справі №911/390/18 та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (без виклику учасників справи); надано відповідачам строк для подання відзиву на позов.

До господарського суду від відповідача 2 - ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву б/н від 06.04.2018 року (вх.№6811/18 від 06.04.2018 року) відповідно до якого відповідач 2 проти позову заперечує та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування поданого відзиву відповідач зазначає, що укладення директором СТОВ «Юнайтед Гроуверс» ОСОБА_3 правочинів, що призвели до стійкої неплатоспроможності, не є тим доводом, щоб визнавати правочин недійсним, а посилання позивача на висновки, викладені в ухвалі Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 року є необґрунтованими, оскільки, на думку відповідача 2, обвинувальний акт про вчинення директором СТОВ «Юнайтед Гроуверс» ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 219 Кримінального кодексу України, не розглядався Броварським міськрайонним судом Київської області по суті, докази у кримінальній справі №361/4035/17р.-к не досліджувались, обставини наявності чи відсутності в діях обвинуваченого директора СТОВ «Юнайтед Гроуверс» ОСОБА_3 не встановлювались, обвинувачений не визнав своєї вини, а лише погодився з клопотанням прокурора про закриття кримінального провадження. Тому, на думку відповідача 2, зазначена ухвала не є обов'язковою щодо правових наслідків дій особи. Також, відповідач 2 зазначає, що відповідність оскаржуваного Договору позики №01 від 08.02.2007 року підтверджено встановленими рішеннями Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.07.2008 року та Любомльського районного суду Волинської області від 27.05.2014 року (копія якого додана до відзиву) обставинами.

Крім того, разом із відзивом, відповідачем 2 подано заяву про застосування строків позовної давності. Відповідач 2 вважає, що строк позовної давності за Договором позики №01 від 08.02.2007 року сплинув у 2010 році та зазначає, що ОСОБА_1 перебувала на посаді заступника директора СТОВ «Юнайтед Гроуверс» з 2006 р. по 2011 р. та повинна була знати про наявність Договору позики №01 від 08.02.2007 року. Також, відповідач 2 зазначає, що позивач - ОСОБА_1 приймає участь у справі №Б24/081-12 про банкрутство СТОВ «Юнайтед Гроуверс» з 2013 року у статусі кредитора і тому була обізнана про існування оспорюваного договору позики.

До господарського суду від позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 13.04.2018 року (вх.№7277/18 від 13.04.2018 року) та заперечення проти заяви про застосування строків позовної давності б/н від 13.04.2018 року (вх.№7278/18 від 13.04.2018 року). У відповіді на відзив позивач заперечує проти викладених у відзиві відповідача обставин з огляду на наступне. Позивач зазначає, що посилання відповідача 2 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 27.05.2014 року є безпідставними, оскільки у цивільній справі №163/584/14-ц, що розглядалась Любомльським районним судом Волинської області 27.05.2014 року вирішено спір про визнання недійсним Договору позики №01 від 08.02.2007 року між іншими сторонами та з інших підстав. Рішенням у зазначеній справі СТОВ «Юнайтед Гроуверс» відмовлено у задоволенні позову з підстав недоведеності належними та допустимими доказами підстав для визнання недійсним Договору, що, на думку позивача, не означає встановлення судом відповідності зазначеного Договору вимогам закону. А стосовно тверджень відповідача, що ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області у кримінальній справі №361/4035/17р.-к не є обов'язковою щодо правових наслідків дій особи, посилається на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 р. №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» у якій зазначено, що при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення.

Стосовно ж застосування строків позовної давності позивач зазначає, що про порушення свого майнового права позивач - ОСОБА_1 дізналась з ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 року у справі №361/4035/17р.-к, яка набрала законної сили 11.12.2017 року, а тому позов про визнання Договору позики №01 від 08.02.2017 року подано в межах строку позовної давності.

Представник відповідача 1, на вимогу суду, відзив на позов, до суду не надіслав.

При цьому, суд зазначає, що ухвалу суду від 20.03.2018 року надіслано відповідачу 1 на вказану в позовній заяві та у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу місцезнаходження відповідача, що підтверджується матеріалами справи та отримана представником за довіреністю - Білан 27.03.2018 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №580.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

До господарського суду від позивача надійшла заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу б/н від 08.05.2018 року (вх.№8888/18 від 08.05.2018 року).

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2007 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс» (позичальник) укладено Договір позики №01, відповідно до п. п. 1.1, 2.1 якого позикодавець надає, а позичальник отримує грошові кошти (позику) та зобов'язується повернути отриману суму позики у строк, визначений договором, а також виплатити за користування зазначеною сумою винагороду, визначену Договором. Загальна сума позики на момент підписання Договору, що надається позикодавцем позичальнику складає 500000,00 грн.

Відповідно до п. 2.2 Договору, позика надається для оформлення права власності на земельні ділянки загальною площею 218,87 га., які внесені учасниками позичальника в статутний фонд, а також для організації переводу (зміни цільового призначення) земельної ділянки загальною площею 61,7896 га. (с. Рожни Броварського району Київської області) під житлову та громадську забудову.

Пунктами 2.3., 2.4. Договору передбачено, що надання позики позичальникові проводиться позикодавцем при підписанні цього договору. Позикодавець надає позичальнику позику на 9 місяців. Період користування позикою встановлено з 08 лютого 2007 року по 30 жовтня 2007 року включно.

Відповідно до п. 3.2 Договору, позичальник зобов'язується своєчасно повернути позикодавцеві суму позики відповідно до пункту 2.4 протягом 3 (трьох) банківських днів після закінчення терміну користування позикою, а також, сплатити позикодавцеві винагороду за користування позикою в розмірі 7,5 % річних. Виплата винагороди проводиться позичальником по закінченню терміну дії цього договору і одночасно з поверненням основної суми позики. Позичальник має право дострокового погашення суми позики зі сплатою зазначеної вище винагороди позикодавцеві пропорційно кількості днів користування позикою. В разі прострочення в поверненні позики позичальник зобов'язується виплатити пеню в розмірі 3 % в день від загальної суми позики, але не більше 5 % від загальної суми позики.

Як зазначалось вище та про що наголошує позивач, зазначений договір завідомо був укладений з метою доведення відповідача 1 до стійкої фінансової неплатоспроможності та до банкрутства, що також підтверджується ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 року у справі №361/4035/17р.-к, та є підставою для визнання вказаного правочину недійсним згідно ч. ч. 1, 5 ст. 203, ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України.

У відзиві на позов, відповідач 2 проти зазначених позивачем доводів та посилань заперечує, обґрунтовуючи свою позицію тим, що обставина з приводу того, що директор СТОВ «Юнайтед Гроуверс» ОСОБА_3 укладав правочини, що призвели до стійкої неплатоспроможності, не є тим доводом, щоб визнавати правочин недійсним. Також, відповідач 2 наголошує на тому, що кредиторські вимоги до СТОВ «Юнайтед Гроуверс» обґрунтовуються не лише оспорюваним Договором позики №01 від 08.02.2007 року, а і рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.07.2007 року, яким встановлено відповідність Договору позики №01 від 08.02.2007 року та задоволено позов ОСОБА_2 про стягнення з СТОВ «Юнайтед Гроуверс» грошових коштів у сумі 529353,29 грн. Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 27.05.2014 року у справі №163/584/14-ц у позові СТОВ «Юнайтед Гроуверс» до ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору позики №01 від 08.02.2007 року відмовлено. Отже, на думку відповідача 2, обставини щодо визнання договору недійсним було досліджено та відмовлено в задоволенні позовних вимог, а відтак предмет та підстави поданого позову в межах справи №911/390/18 вже були об'єктом вивчення в межах вищезазначених справ Броварського міськрайонного суду Київської області та Любомльського районного суду Волинської області.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб, встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 року Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Дослідивши та надавши правову оцінку поданим сторонами доказам, суд зазначає, що ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 року у справі №361/4035/17р.-к щодо обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 219 Кримінального кодексу України, встановлено, що директор товариства СТОВ «Юнайтед Гроуверс», реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на доведення керованого ним підприємства до стійкої фінансової неспроможності та доведення його до банкрутства, діючи умисно та протиправно, з корисливих мотивів, укладав протягом 2007-2009 років завідомо невигідні для інтересів та фінансового стану товариства угоди з іншими суб'єктами господарського права - фізичними та юридичними особами, зокрема з ОСОБА_2, усвідомлюючи, що кероване ним товариство не в змозі здійснювати повернення отриманих від зазначених фізичних та юридичних осіб грошових коштів, та завідомо не плануючи виконання договірних зобов'язань перед ними, у зв'язку з чим створені суми кредиторської заборгованості, а також нарахована пеня сприятимуть доведенню керованого ним підприємства до стійкої фінансової неспроможності та доведенню його до банкрутства.

При цьому, директор товариства ОСОБА_3 діяв з корисливих мотивів, іншої особистої заінтересованості та в інтересах третіх осіб, усвідомлюючи, що у випадку не повернення зазначеним юридичним та фізичним особам отриманих грошових коштів, та прийняттям судовими органами рішення щодо стягнення з товариства основної суми боргу, нарахованих відсотків та пені, які у подальшому в процесі процедури банкрутства підлягатимуть обов'язковому поверненню кредиторам та значно перевищують початкові суми позичених грошових коштів, що є в інтересах кредиторів та в його особистих інтересах.

Ухвалою про закриття провадження у справі №361/4035/17р.-к від 17.10.2017 року ОСОБА_3 визнано таким, що скоїв доведення до банкрутства керованого ним підприємства з кваліфікацією дій за ст. 219 Кримінального кодексу України та звільнено останнього від кримінальної відповідальності, у зв'язку з закінченням строків давності.

Як зазначено ч. 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 року (в межах справи №361/4035/17р.-к) також було надано правову оцінку Висновку експерта, складеного за результатами проведення судово-економічної експертизи від 20.03.2014 року №168/14-45 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, дослідженням наданих матеріалів, з врахуванням Звіту щодо фінансово-господарського аналізу діяльності товариства від 11.11.2013 року, складеного ТОВ «Консалтингова компанія «Піфагор», в якому встановлено наявність ознак доведення до фіктивного банкрутства товариства на підставі правочинів, як з фізичними, так і юридичними особами, які стали ініціаторами порушення процедури банкрутства товариства, в тому числі із ОСОБА_2, згідно Договору позики №01 від 08.02.2007 року.

Зазначеним висновком підтверджено, що СТОВ «Юнайтед Гроуверс» отримало від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 500000,00 грн., однак кошти позики в сумі 500000,00 грн. на рахунку товариства не значаться, та за даними касової книги, кошти через касу не оприбутковувались. Доказів використання цих коштів у господарській діяльності відповідача 1 також немає. У підсумку, експертом підтверджено, що господарська операція з отримання коштів від ОСОБА_2 за Договором позики №01 від 08.02.2007 року в бухгалтерському обліку підприємства не відображена, ОСОБА_2 кредитором підприємства не значиться.

З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що Договір позики №01 від 08.02.2007 року, укладений відповідачами не для настання його реальних наслідків, які полягають у використанні грошових коштів для господарської діяльності підприємства та отримання прибутку, а навпаки, уклавши оспорюваний договір, товариство не тільки не отримало прибутку, а, всупереч власним фінансовим інтересам, набуло зобов'язання сплатити заборгованість в розмірі, що перевищує його активи.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір не спрямований на настання правових наслідків, обумовлених ним, що є самостійними підставами для визнання спірного правочину недійсним згідно з ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Вказана правова позиція стосовно визнання договору недійсним з підстав, визначених ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) викладена в постанові Верховного суду України від 13.04.2016 року у справі №908/4804/14.

Враховуючи викладене та зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що Договір позики №01 від 08.02.2007 року є недійсними з урахуванням ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки, не спрямований на реальне настання правових наслідків.

Стосовно поданої відповідачем 2 заяви про застосування строку позовної давності та його спливу за Договором позики №01 від 08.02.2007 року, суд зазначає наступне.

Відповідності до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як свідчать матеріали справи, про факт порушення свого права, позивач дізнався в 2017 році при розгляді справи №Б24/081-12 про банкрутство СТОВ «Юнайтед Гроуверс» та визнання ОСОБА_1 кредитором з грошовими вимогами до боржника, про що свідчить ухвала господарського суду Київської області від 26.04.2017 року, яка набрала законної сили.

Таким чином, враховуючи вказані норми цивільного законодавства, суд зазначає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки, останній звернувся до суду з позовом у справі, що розглядається, з дотриманням загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідачів 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.02.2018 року між Адвокатом ОСОБА_4 (Адвокат) та ОСОБА_1 (клієнт) укладено Договір №03/02/2018 про надання правничої допомоги, відповідно до умов п. 1.1. якого, Адвокат приймає на себе доручення Клієнта (або його представника) про надання Клієнту в його інтересах правової допомоги обумовленого ним виду (згідно переліку, наведеному у Договорі), а Клієнт зобов'язується видати Адвокату довіреність на представлення його інтересів перед третіми особами та у суді, відшкодувати витрати, пов'язані із виконанням цього договору, а також прийняте виконане за цим договором.

В якості доказу надання юридичних послуг та понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., позивачем до матеріалів справи 08.05.2018 року долучено Акт здачі-приймання робіт (наданих послуг) б/н, б/д, що є Додатком №1 до Договору №03/02/2018 про надання правничої допомоги від 03.02.2018 року, з описом робіт, виконаних адвокатом, виписку по рахунку від 07.05.2018 року, завірену копію квитанції від 07.05.2018 року, з якої вбачається, що зазначені послуги у сумі 5000,00 грн. сплачені позивачем у повному обсязі.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судовий збір відповідно до ст. ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Договір позики №01 від 08.02.2007 року, укладений між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс» (07412, Київська обл., Броварський район, с. Рожни, вул. Щорса, будинок 41-Г, ) та ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1).

3. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс» (07412, Київська обл., Броварський район, с. Рожни, вул. Щорса, будинок 41-Г, ) на користь ОСОБА_1 (03022, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) 881 (вісімсот вісімдесят одну) грн. 00 коп. судового збору та 2500 (дві тисячі п'ятсот) 00 грн. витрат на правничу допомогу.

4. Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (03022, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) 881 (вісімсот вісімдесят одну) грн. 00 коп. судового збору та 2500 (дві тисячі п'ятсот) 00 грн. витрат на правничу допомогу.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240, 241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Д.Г. Заєць