КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2018 р. м. Київ Справа№ 925/1310/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Григораш Н.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 16.05.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "Компанія "СХІДЕНЕРГО" на рішення Господарського суду Черкаської області від 19.12.2017 (повний текст складено 26.12.2017)

у справі №925/1310/17 (суддя Потапенко В.В.)

за позовом Приватного підприємства "Компанія "СХІДЕНЕРГО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТАГРОХІМ"

про стягнення 58 404,00 грн.

В судовому засіданні 16.05.2018 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 Приватне підприємство "Компанія "СХІДЕНЕРГО" звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТАГРОХІМ" про стягнення 58 404,00 грн. заборгованості за договором №12 від 14.04.2014 про надання послуг по перевезенню вантажів та 1600,00 грн. судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані не виконанням відповідачем зобов'язань по договору №12 про надання послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в сумі 58 404,00 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти стягнення 58404,00 грн. боргу, оскільки ця сума не обґрунтована ні обставинами, викладеними в позові, ні додатками до нього (доказами), а вартість послуг не встановлена сторонами як суттєва умова договору.

30.11.2017 представник відповідача подав до суду клопотання про застосування строків позовної давності у зв'язку зі спливом шестимісячного строку, встановленого ст. 315 ГК України на звернення з позовом до суду перевізника до вантажовідправника.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 19.12.2017 у справі №925/1310/17 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована невірною оцінкою судом наданих доказів, неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

Апелянт вважає хибною позицію суду про не встановлення ціни, як істотної умови договору, та як наслідок не укладення додаткових угод.

Вказує, що до матеріалів справи додано належним чином оформлені товарно-транспортні накладні, на яких міститься підпис відповідальної особи відповідача про передачу товару для перевезення, засвідчений печаткою відповідача, що є беззаперечними доказами того, що відбулося фактичне перевезення товару саме за вказівкою відповідача.

Зазначає, що поза увагою суду залишилась те, що за датою оформлення документів, що підтверджують факт здійснення перевезення для відповідача, у позивача виникло податкове зобов'язання з ПДВ на суму перевезення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначає, що договір від 14.04.2014 припинив свою дію з моменту виконання обов'язків сторін за додатковою угодою від 22.11.2016, а тому посилання позивача на умови договору, який припинив свою дію щодо відносин у 2017 році, є необґрунтованими.

Вказує, що додаткові угоди № 30-34, направлені на адресу відповідача, останнім підписані не були, жодних цін (вартості послуг) на перевезення, сторонами не встановлено, тобто не досягнуто згоди з істотної умови договору, як ціна, яка є необхідною для договорів даного виду.

17.04.2018 до Київського апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшов повторно відзив на апеляційну скаргу, який є ідентичний за змістом вищезазначеному відзиву.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу 12.02.2018 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.02.2018 у справі №925/1310/17 апеляційну скаргу Приватного підприємства "Компанія "СХІДЕНЕРГО" на рішення Господарського суду Черкаської області від 19.12.2017 залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків, встановлених при поданні апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.04.2018 у справі №925/1310/17 поновлено Приватному підприємству "Компанія "СХІДЕНЕРГО" строк для подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Компанія "СХІДЕНЕРГО", встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.04.2018 у справі №925/1310/17 розгляд апеляційної скарги відповідача призначено на 16.05.2018.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 16.05.2018 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 16.05.2018 заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Пунктом 9 ч.1 Перехідних положень ГПК України, що набрав чинності 15.12.2017, роз'яснено, що справи у суді апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14.04.2014 між сторонами було укладено договір №12 про надання послуг по перевезенню вантажів (далі - "Договір").

Згідно пункту 1.2. Договору пункт та час навантаження і розвантаження, кількість товару та інші особливі умови перевезення вантажу визначаються в узгодженій сторонами Додатковій угоді, яка є невід'ємною частиною даного Договору.

У пункті 4.1. Договору сторони обумовили, що замовник сплачує виконавцю вартість послуг з перевезення, визначену Додатковою угодою.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2013, але в будь-якому випадку до повного виконання обов'язків сторін по ньому. Якщо за 30 днів до закінчення строку дії Договору жодна із сторін не повідомить іншу сторону про припинення дії Договору, дія Договору вважається продовженою за згодою обох сторін, на тих же умовах на наступний календарний рік (пункт 6.1. Договору).

Доповнення та зміни умов Договору вносяться за згодою сторін і оформлюються Додатковими угодами (пункт 6.2. Договору).

Позивач стверджує, що ним на виконання Договору було здійснено перевезення вантажу, на підтвердження чого ним були надані товарно-транспортні накладні.

Так, згідно товарно-транспортної накладної №2717 від 27.01.2017 автомобілем ДАФ НОМЕР_1, причіп НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 за замовленням відповідача здійснено перевезення вантажу до с. Зелений Яр Доманівського району Миколаївської області. Вантаж було отримано, що підтверджується підписом представника вантажоодержувача - СФГ "Колос", який скріплений його печаткою. Ніяких зауважень вантажоодержувача на товарно-транспортній накладній немає.

Згідно товарно-транспортної накладної №0602 від 06.02.2017 автомобілем РЕНО НОМЕР_3, причіп НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_3 за замовленням відповідача здійснено перевезення вантажу до с. Дмитрівка Березанського району Миколаївської області. Вантаж було отримано, що підтверджується підписом представника вантажоодержувача - ПСП "Дмитрівка", який скріплений його печаткою. Ніяких зауважень вантажоодержувача на товарно-транспортній накладній немає.

Згідно товарно-транспортної накладної №20170215/1 від 15.02.2017 автомобілем ФРЕДЛАЙНЕР НОМЕР_5, причіп НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_4 за замовленням відповідача здійснено перевезення вантажу до с. Красненьке Кривоозерського району Миколаївської області. Вантаж було отримано, що підтверджується підписом представника вантажоодержувача - СФГ "Добробут", який скріплений його печаткою. Ніяких зауважень вантажоодержувача на товарно-транспортній накладній немає.

Згідно товарно-транспортної накладної №20170221 від 21.02.2017 автомобілем ФРЕДЛАЙНЕР НОМЕР_6, причіп НОМЕР_7 під керуванням водія ОСОБА_5 за замовленням відповідача здійснено перевезення вантажу до с. Мардаровка Косовського району Одеської області. Вантаж було отримано, що підтверджується підписом представника вантажоодержувача -ФГ "МВК". Ніяких зауважень вантажоодержувача на товарно-транспортній накладній немає.

Згідно товарно-транспортної накладної №20170223 від 23.02.2017 автомобілем ФРЕДЛАЙНЕР НОМЕР_6, причіп НОМЕР_7 під керуванням водія ОСОБА_5 за замовленням відповідача здійснено перевезення вантажу до с. В"язівок Павлоградського району Дніпропетровської області. Вантаж було отримано, що підтверджується підписом представника вантажоодержувача - ТОВ "СНП-Україна", який скріплений його печаткою. Ніяких зауважень вантажоодержувача на товарно-транспортній накладній немає.

На адресу відповідача 14.03.2017 рекомендованим листом з повідомленням були направлені рахунки на оплату №13 від 28.01.2017 на суму 10540,00 грн., №36 від 07.02.2017 на суму 13950,00 грн., №47 від 16.02.2017 на суму 8339,00 грн., №52 від 22.02.2017 на суму 11625,00 грн., №55 від 25.02.2017 на суму 13950,00 грн., а всього на суму 58404,00 грн., а також акти здачі-прийняття робіт від 28.01.2017, 07.02.2017, 16.02.2017, 22.02.2017, 25.02.2017 та Додаткові угоди №30 від 26.01.2017, №31 від 03.02.2017, №32 від 14.02.2017, №33 від 20.02.2017, №34 від 22.02.2017 (а.с. 87). Вказані документи згідно поштового повідомлення (а.с. 88) були отримані відповідачем 22.03.2017.

У Додаткових угодах №№30-34 містяться дані про дату та час завантаження, вантажовідправника та вантажоодержувача, автомобіль та водія. Також у пункті 2 всіх цих угод обумовлено вартість транспортних послуг. У пункті 6 зазначено, що Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та є невід'ємною частиною Договору №12 від 14.04.2014.

Судом встановлено, що акти здачі-прийняття робіт та Додаткові угоди відповідачем не підписані.

05.07.2017 позивачем відповідачу був направлений лист з вимогою погасити заборгованість за перевезення вантажу в розмірі 58404,00 грн., яка відповідачем не була отримана і повернута поштовим відділенням позивачу за спливом терміну зберігання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторонами не було досягнуто згоди з такої істотної умови договору як ціна - вартість послуг з перевезення, яка є необхідною для договорів даного виду. У Договорі ціна не була встановлена. Вартість послуг з перевезення за умовами Договору повинна визначатися Додатковою угодою. Окрім того, Договір №12 від 14.04.2014 на час перевезення вантажів, зазначених у позові, припинив свою дію. Доказів того, що відповідач прийняв пропозицію позивача щодо вартості послуг перевезення позивач суду не надав. За таких обставин, договір про надання послуг по перевезенню вантажів, вказаних у товарно-транспортних накладних №2717 від 27 січня 2017, №0602 від 06 лютого 2017, №20170215/1 від 15 лютого 2017, №20170221 від 21 лютого 2017, №20170223 від 23 лютого 2017, є неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України, але договір у даному випадку не може бути підставою виникнення прав та обов'язків, оскільки він не був укладений.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частинами 1,8 статті 181 ГК України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Згідно з ч. 1 ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 1 статті 909 ЦК України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Тобто, істотними умовами договору перевезення вантажу є предмет, ціна та строк договору.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

У пункті 4.1. Договору сторони обумовили, що замовник сплачує виконавцю вартість послуг з перевезення, визначену Додатковою угодою.

Доповнення та зміни умов Договору вносяться за згодою сторін і оформлюються Додатковими угодами (пункт 6.2. Договору).

Як вже вказувалося вище, на адресу відповідача 14.03.2017 рекомендованим листом з повідомленням були направлені рахунки на оплату №13 від 28.01.2017 на суму 10540,00 грн., №36 від 07.02.2017 на суму 13950,00 грн., №47 від 16.02.2017 на суму 8339,00 грн., №52 від 22.02.2017 на суму 11625,00 грн., №55 від 25.02.2017 на суму 13950,00 грн., а всього на суму 58404,00 грн., а також акти здачі-прийняття робіт від 28.01.2017, 07.02.2017, 16.02.2017, 22.02.2017, 25.02.2017 та Додаткові угоди №30 від 26.01.2017, №31 від 03.02.2017, №32 від 14.02.2017, №33 від 20.02.2017, №34 від 22.02.2017 (а.с. 87), які згідно поштового повідомлення були отримані відповідачем 22.03.2017.

У направлених Додаткових угодах №№30-34 містяться дані про дату та час завантаження, вантажовідправника та вантажоодержувача, автомобіль та водія, у пункті 2 всіх цих угод обумовлено вартість транспортних послуг, у пункті 6 зазначено, що Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та є невід'ємною частиною Договору №12 від 14.04.2014.

Додаткові угоди відповідачем підписані не були.

Колегія суддів зазначає, спірний договір в силу положень п. 6.1 є чинним, оскільки його дія продовжується на наступний календарний рік за згодою сторін за відсутності повідомлення жодної зі сторін про припинення дії договору за 30 днів до закінчення строку його дії.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції сторони такого повідомлення не надали, а матеріали справи не містять, отже на час перевезення спірних вантажів спірний договір є продовженим.

При цьому помилкове визначення судом спірного договору таким, що припинив свою дію на час перевезення вантажів по додатковим угодам №№30-34, не потягло за собою прийняття невірного рішення суду.

З усних пояснень позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 16.05.2018 вбачається, що останнім ціна в додаткових угодах №№30-34 визначена на підставі цін, встановлених у подібних правовідносинах.

Однак з наявних в матеріалах справи та досліджених у судовому засіданні апеляційної інстанції додаткових угод не підтверджується подібна ціна за аналогічні послуги перевезення до вказаних у додаткових угодах №№30-34 пунктах розвантаження.

Доводи апелянта про залишення поза увагою судом обставин складання позивачем податкової накладної є необґрунтованими, а твердження про прийняття вартості послуг відповідачем шляхом не відхилення зареєстрованої податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних не є належним та допустимим доказом погодження відповідачем ціни за спірним договором перевезення.

Колегія суддів також не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу, про припинення дії спірного договору на час перевезення вантажів, визначених у позові, з підстав їх недоведеності, але інші доводи відповідача колегія суддів визнає обґрунтованими з вищевикладених підстав.

Оскільки договір №12 про надання послуг по перевезенню вантажів від 14.04.2014 не припинив свою дію станом на січень та лютий 2017 року, вартість послуг та порядок розрахунків за ним визначається між сторонами відповідно до п.4.1 договору, відповідно до якого замовник сплачує виконавцю вартість послуг з перевезення визначену Додатковою угодою.

Як вбачається з матеріалів справи, перевезення вантажів за додатковими угодами №№30-34 не було погоджено між сторонами, додаткові угоди не підписані відповідачем, відповідно не є узгодженою вартість послуг з перевезення в розумінні п.4.1 Договору №12.

Позивачем належними та допустимими доказами не доведено погодження відповідачем послуг з перевезення вантажів за додатковими угодами №№30-34, а тому місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в позові.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 925 ЦК України до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 81-1 ГПК).

У п. 2.2 наведеної постанови пленуму Вищого господарського суду України зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі права чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову з підстав його необгрунтованості, права та охоронювані законом інтереси позивача у даному випадку не порушені, підстав для застосовування позовної давності та наслідків її спливу немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Приватного підприємства "Компанія "СХІДЕНЕРГО" на рішення Господарського суду Черкаської області від 19.12.2017 у справі №925/1310/17.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Компанія "СХІДЕНЕРГО" на рішення Господарського суду Черкаської області від 19.12.2017 у справі №925/1310/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 19.12.2017 у справі №925/1310/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №925/1310/17 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України з урахуванням перехідних положень ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017.

Повний текст постанови складено 18.05.2018.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко