РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.05.2018Справа № 910/23989/16
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О. при секретарі судового засідання Астаповій Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тенсифт" (правонаступник ТОВ "Ріелтор Легасі"), третя особа-1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа-2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1, третя особа-3 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ріелтер 7К" про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним та застосування наслідків його недійсності, за участю представників позивача - ОСОБА_2, довіреність №б/н від 20.11.2017 року, відповідача - не з'явився, третьої особи-1 - ОСОБА_3, довіреність №27-26/18 від 02.01.2018 року, третьої особи-2 - ОСОБА_4, довіреність №б/н від 28.12.2017 року, третьої особи-3 - ОСОБА_5, довіреність №б/н від 19.05.2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про визнання недійсним укладеного між сторонами у справі договору про відступлення права вимоги від 30.10.2014 року та зобов'язання відповідача повернути позивачу оригінали договорів, переданих на виконання договору про відступлення права вимоги від 30.10.2014 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.04.2017 (суддя Гумега О.В.), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 04 грудня 2017 року рішення господарського суду міста Києва від 26.04.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2017 скасовано, а справу передано на новий розгляд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.12.2017 року справу №910/23989/16 передано на розгляд судді Чебикіній С.О.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.12.2017 року прийнято справу до свого провадження та призначено до розгляду на 24.01.2018 року.

12.01.2018 року третьою особою-1 через канцелярію суду надані письмові пояснення у справі.

22.01.2018 року від третьої особи-3 через канцелярію суду надійшли письмові пояснення в яких третя особа-3 просить суд відмовити у задоволені позову.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.01.2018 року справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 05.03.2018 року.

05.03.2018 року третьою особою-2 в судовому засіданні надано письмові пояснення у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.03.2018 року відкладено підготовче засідання на 18.04.2018 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.04.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 14.05.2018 року.

14.05.2018 року представник відповідача в судове засідання не з'явився.

Відповідач у справі був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Заслухавши пояснення представника позивача та третіх осіб, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову є вимоги позивача про визнання недійсним укладеного між сторонами у справі договору про відступлення права вимоги від 30.10.2014 року та зобов'язання повернути оригінали договорів, переданих на виконання оспорюваного договору.

Позов мотивований тим, що оспорюваний правочин є нікчемним на підставі п.п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме з підстав того, що банк уклавши оспорюваний договір відмовився від власних майнових вимог; що банк взяв на себе зобов'язання щодо передачі майнових прав на отримання грошових коштів, внаслідок чого виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами частково стало неможливим та окремому кредитору було передано майно (майнові права) банку, через що ним отримано переваги, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку.

Судом встановлено, що 03.04.2009 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Комерційний банк "Дельта" (кредитор), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір кредитної лінії № HKЛ-920784, до якого в подальшому були внесені зміни та доповнення додатковим договором № 1 від 31.07.2012 року (далі - кредитний договір).

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору (з урахуванням змін та доповнень) кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 4 764 000,00 гривень (чотири мільйони сімсот шістдесят чотири тисячі гривень), з кінцевим терміном повернення заборгованості за всіма траншами до 01 червня 2014 року включно, зі сплатою за користування кредитними коштами 17,0 процентів річних.

В якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між Товариством з обмеженою відповідальністю "Комерційний банк "Дельта" (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріелтер 7К" було укладено іпотечний договір № б/н від 03.04.2009, згідно з яким предметом іпотеки (п. 2.1. вказаного іпотечного договору) є нерухоме майно, а саме:

нежиле приміщення, загальною площею 1 397,8 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, яке складається з тамбуру 1 пл 4,3 кв.м, торгівельного залу 1-1 пл 395,3 кв.м, кладових 1-2, 1-3, 1-4 пл 14,0 кв.м., 5,5 кв м., 19,7 кв.м, котельні 1-5 пл 31,0 кв.м, коридорів 1-6, 1-7, 1-8, 1-9, 1-10 пл 22,6 кв.м, 6,5 кв.м, 3,5 кв.м, 1,9 кв м, 5,4 кв.м, сходів 1-11 пл 12,7 кв.м, торгівельного залу 2-1 пл 381,1 кв.м, коридору 2-2 пл 10,4 кв м., кладових 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2 7, 2-8, 2-9, 2-10 пл. 8.5 кв м., 8,7 кв м., 15,5 кв м, 4,6 кв.м , 8,8 кв.м., 4,8 кв.м, 9,8 кв.м., 18,4 кв.м., коридору 2-11 пл 13,3 кв.м., сходів 2-12 пл 12,7 кв.м., кладової 2-13 пл 35,0 кв.м, коридору 2-14 пл 24,2 кв.м., туалету 2-15 пл 1,3 кв.м., душевої 2-16 пл. 3,0 кв.м., вбиральні 2-17 пл 1,2 кв.м., кладових 2-18, 2-19 пл 21,9 кв м., 29,6 кв.м., торгівельного залу 2-20 пл. 235,4 кв.м., сходів III пл. 25,2 кв.м.;

нежиле приміщення, підвал бувший номер 1, загальною площею 93,50 кв.м, як розташований за адресою: Хмельницька область, Деражнянський район, вул. Майдан-Привокзальний (вул. Карла Маркса), буд. 1/1.

Також, в якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 31.07.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріелтер 7К" укладено іпотечний договір № б/н, згідно з яким (п. 2.1. вказаного іпотечного договору) предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, загальною площею 525,0 кв.м, що розташоване за адресою: Хмельницька область, Полонський район, місто Полонне, вулиця Українки Л. (вул. Леніна), будинок 111.

30.10.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (первісний кредитор, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріелтор Легасі" (новий кредитор), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Тенсифт", було укладено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим A.B. та зареєстрований в реєстрі за №1245 (далі - договір відступлення).

Відповідно до п. 1.1 договору відступлення первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги належного виконання зобов'язань ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (далі - боржник) за договором кредитної лінії №НКЛ-920784 від 03 квітня 2009 року, із змінами та доповненнями внесеними: додатковим договором №1 від 31 липня 2012 року до договору кредитної лінії №НКЛ-920784 від 03 квітня 2009 року, далі - основний договір, а саме право вимоги щодо:

повернення заборгованості за кредитом в розмірі 4 734 000,00 (чотири мільйони сімсот тридцять чотири тисячі) гривень 00 копійок;

повернення заборгованості за процентами в розмірі 2 092 348,02 (два мільйони дев'яносто дві тисячі триста сорок вісім) гривень 02 коп.

Всього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за основним договором на день укладання цього договору складає 6 826 348,02 грн. (шість мільйонів вісімсот двадцять шість тисяч триста сорок вісім гривень 02 копійки).

Згідно п. 1.3. договору відступлення з моменту набрання чинності цим договором та за умови перерахування коштів у розмірі та у терміни зазначені в п.п. 1.4 - 1.5 цього договору на рахунок первісного кредитора, новий кредитор повністю замінює первісного кредитора у основному договорі, зазначеному в п.1.1 цього договору, та отримує всі права, що виникають з договорів, укладених в забезпечення виконання боржником зобов'язань за основним договором, що зазначені в п. 1.2 цього договору.

Сторони домовились, що ціна відступлення права вимоги за основним договором, що підлягає сплаті новим кредитором на користь первісного кредитора становить 6 826 348,02 грн. (шість мільйонів вісімсот двадцять шість тисяч триста сорок вісім гривень 02 копійки), без ПДВ.

Згідно п. 1.4 договору відступлення новий кредитор був зобов'язаний сплатити на користь первісного кредитора ціну відступлення права вимоги за кредитним договором, зазначену в п. 1.3 цього договору, не пізніше 30.10.2014 року.

30.10.2014 року ціна відступлення 6 826 348,02 грн. (шість мільйонів вісімсот двадцять шість тисяч триста сорок вісім гривень 02 копійки) за вищевказаним договором була сплачена банку новим кредитором (ТОВ «Ріелтор Легасі») з його поточного рахунку, відкритого в АТ «Дельта Банк», що також підтверджено позивачем в позовній заяві.

Між тим, відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08.04.2015 № 71 "Про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", тимчасову адміністрацію в АТ "Дельта Банк" запроваджено строком на шість місяців 03.03.2015 до 02.09.2015 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 147 від 03.08.2015 "Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у АТ "Дельта Банк" було продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у АТ "Дельта Банк" по 02.10.2015 включно, продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. по 02.10.2015 включно.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 року № 181 "Про початок ліквідації АТ "Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку", яким розпочато процедуру ліквідації Банку з 05.10.2015 по 04.10.2017 року включно та призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ "Дельта Банк", визначені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", зокрема, статтями 37, 38, 47-51 вказаного закону, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову В.В. на два роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 року включно.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (http://www.fg.gov.ua) та у розумінні статті 75 ГПК України є загальновідомою, і не потребує доказування.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним у спірних правовідносинах.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Частиною 1 статті 35 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду.

З дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. (ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції на момент визнання ПАТ "Дельта Банк" неплатоспроможним).

Відповідно до п. 3, 4 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду має право:

- продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій;

- повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Згідно частини 2 наведеної статті, протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Кадирова В.В. № 67 від 11.03.2015 "Про перевірку правочинів (договорів) в АТ "Дельта Банк", в Банку була створена комісія з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями.

В ході здійснення комісією перевірки Договору відступлення права вимоги від 30.10.2014, укладеного між АТ "Дельта Банк" та ТОВ "Ріелтор Легасі", було прийнято рішення, оформлене протоколом від 24.09.2015 № 64, про віднесення вказаного договору до нікчемних на підставі п.п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Повідомленнями про нікчемність від 29.10.2015 №№ 1092, 1093, 1094, 1095 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ "Дельта Банк" Кадировим В.В. було повідомлено ТОВ "Ріелтор Легасі" (правонаступником якого є ТОВ "Тенсифт"), ОСОБА_1, ТОВ "Ріелтер 7К", приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінова A.B. про нікчемність згідно з п.п. 1, 2, 7, ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" договору про відступлення права вимоги від 30.10.2014, укладеного між АТ "Дельта Банк" та ТОВ "Ріелтор Легасі". При цьому згідно повідомлення про нікчемність від 29.10.2015 №№ 1092, адресованого ТОВ "Ріелтор Легасі", від останнього також вимагалось негайно повернути всі отримані ТОВ "Ріелтор Легасі" згідно умов нікчемного договору оригінали документів (кредитні договори, договори забезпечення, всі інші документи).

Ст. 215 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України закріплено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину

1. Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Приписи частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції Закону України від 04.07.2014 р. N 1586-VІІ, чинній станом на дату укладення Договору відступлення) містять перелік підстав, з яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Проте, з урахуванням того, що умови договору відступлення не передбачають безоплатного відступлення права вимоги новому кредитору, а ціна відступлення права вимоги, яку новий кредитор мав сплатити первісному кредитору, повністю відповідає сумі відступленої заборгованості позичальника за кредитним договором, яка станом на 30.10.2014 становила 6 826 348,02 грн., позивачем в підтвердження позовних вимог не надано суду жодних доказів того, що в момент укладання оспорюваного правочину банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину, невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Отже, посилання позивача, на підставу для визнання оспорюваного договору недійсним, на ту обставину, що після укладення оспорюваного договору реальних грошових надходжень до Банку не надійшло не є правовою підставою для визнання правочину недійсним.

Окрім того, слід зазначити, що відповідно до п. п. 7.1.3, 7.1.4 ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" кореспондентський рахунок - рахунок, що відкривається одним банком іншому банку для здійснення міжбанківських переказів. Відкриття кореспондентських рахунків здійснюється шляхом встановлення між банками кореспондентських відносин у порядку, що визначається Національним банком України, та на підставі відповідного договору. Особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних та кореспондентських рахунків визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками.

Згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 №280, за дебетом балансового рахунку 1200 "Кореспондентський рахунок банку в Національному банку України" проводяться суми коштів, які надходять на користь банку та його клієнтів, за кредитом рахунку проводяться суми коштів, які списуються Національним банком України за дорученням банку - власника рахунку за власними операціями, операціями його клієнтів; суми коштів, що підлягають примусовому стягненню відповідно до законодавства України; у випадках, обумовлених договором між Національним банком України та банком.

На кореспондентському рахунку відображаються фактичні надходження і видатки грошових коштів з/на рахунок банку. Тобто всі кошти, які надходять на користь банку та його клієнтів, зараховуються на кореспондентський рахунок банку в Національному банку України, а для обліку коштів, які надходять на користь клієнтів, банк відкриває на своєму балансі аналітичні рахунки балансових рахунків (поточні рахунки) тощо.

У ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківські рахунки визначені як рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

З аналізу наведеної норми вбачається, що у банківській системі кошти клієнтів обліковуються як запис, однак за відсутності коштів у банку платника такі кошти не можуть перераховуватись на будь-який інший рахунок.

Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою НБУ №22 від 21.01.2004 (надалі - Інструкція, визначено у п. 1.4 безготівкові розрахунки як перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді. При цьому розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача. Зокрема, платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Згідно з п. п. 1.19, 1.191 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" міжбанківський розрахунковий документ - документ на переказ, сформований банком на підставі розрахункових документів банку, клієнтів та документів на переказ готівки або виконавчого документа; а меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Відповідно до абз.1 п.1.9. Інструкції доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків банки приймають до виконання виключно в межах залишку коштів на цих рахунках або якщо договором між банком та платником передбачено їх приймання та виконання в разі відсутності/недостатності коштів на цих рахунках.

Згідно п.3.6. Інструкції платіжне доручення від платника банк приймає до виконання за умови, що його сума не перевищує суму, яка є на рахунку платника. Договором між банком та платником може бути передбачено інший порядок приймання та виконання платіжних доручень.

Пунктом 2.25. Інструкції визначено, що платежі з рахунків клієнтів банк здійснює в межах залишків коштів на цих рахунках на початок операційного дня. Банк може виконувати платіжні доручення клієнтів з урахуванням сум, що надходять на рахунки клієнтів протягом операційного дня (поточні надходження), якщо це визначено в договорі банківського рахунку.

Відповідно до абз. 1 п.1.12 Інструкції банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний: - узяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; - надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: «Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку»; - ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності.

За приписами абз.1 п.2.14. Інструкції банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов'язково заповнює реквізити «Дата надходження» і «Дата виконання», а банк стягувана - «Дата надходження в банк стягувана» (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп «Вечірня».

Згідно п.2.15. Інструкції порядок повернення банком своїм клієнтам оформлених ними розрахункових документів та супровідних документів визначається в договорах банківського рахунку клієнтів. Банк, повертаючи розрахунковий документ у день його надходження, має зробити на його зворотному боці напис про причину повернення документа без виконання (з обов'язковим посиланням на статтю закону України, відповідно до якої розрахунковий документ не може бути виконано, або/та главу/пункт нормативно-правового акта Національного банку, який порушено) та зазначити дату його повернення (це засвідчується підписами відповідального виконавця і працівника, на якого покладено функції контролера, та відбитком штампа банку).

Як вбачається з матеріалів справи, та як підтверджується платіжним дорученням №16 від 30.10.2014, сплачена з рахунку відповідача сума була переведена банком на транзитний рахунок 373980012 трьома окремими внутрішньобанківськими операціями: на суму 4734000,00 грн. (меморіальний ордер №89055017 від 31.10.2014), на суму 1358124,07 грн. (меморіальний ордер №89056324) та на суму 734223,95 грн. (меморіальний ордер №89058292), а відтак зазначені операції відбувались в межах самого АТ "Дельта Банк" (позивача).

Як підтверджено представником позивача в судовому засіданні вищевказані грошові кошти в загальному розмірі 6 826 348,02 грн. на даний час перебувають у позивача.

Таким чином, з урахуванням всього вищевикладеного позивачем не надано суду жодних доказів того, що в момент укладання оспорюваного правочину банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Також, позивачем в підтвердження позовних вимог не зазначено, які саме переваги (пільги) отримав відповідач при укладенні оспорюваного договору у відповідності до п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та не надано жодних доказів отримання таких переваг (пільг).

Відповідно до ч. 1. ст. 76 та ч. 1. ст. 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З урахуванням того, що укладення договору про відступлення прав вимоги мало наслідком отримання ПАТ «Дельта Банк» прибутку без прийняття на себе жодних грошових зобов'язань, адже банк набув статус кредитора, а не боржника у спірних правовідносинах, твердження позивача про те, що оспорюваний договір є нікчемними на підставі п.7 ч. 3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» оскільки умовами оспорюваних договорів передбачено платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), що прямо не встановлені для них законодавством чи внутрішніми документами банку, не доведено позивачем.

Також позивачем не доведено, що укладення оспорюваного договору привело до визнання ПАТ "Дельта Банк" неплатоспроможним та що його укладення призвело до протиправного виведення активів банку (з урахуванням того, що ці активи на даний час знаходяться в банку).

Таким чином, позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання оспорюваних договорів недійсними.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача за захистом яких він звернувся до суду не порушено відповідачем тому в позові про визнання недійсним укладеного між сторонами у справі договору про відступлення права вимоги від 30.10.2014 та зобов'язання відповідача повернути позивачу оригінали договорів, переданих на виконання оспорюваного договору слід відмовити.

Судовий збір за подання позову, за подання апеляційної скарги та за подання касаційної скарги відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та у строк, які визначені розділом IV ГПК України.

Повне рішення складено 24.05.2018р.

Суддя С.О. Чебикіна