Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/268/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

секретар судового засідання: Степанченко О.С.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 дов. б/н від 11.08.2017;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хавестер"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернова комора"

про стягнення 641410,52 грн

Товариство з обмеженою відповідальністю "Хавестер" звернулося до Господарського суду Житомирської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернова комора" про стягнення 641410,52грн, з яких: 292691,48грн основного боргу, 179625,03грн пені, 93086,79грн 15% річних та 76007,22грн інфляційних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №ДГ-0000093 про надання послуг по виконанню сільськогосподарських робіт від 16.02.2016 в частині здійснення оплати за надані послуги у встановлений строк.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 12.04.2018 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи призначено на 26.04.2018.

Ухвалою господарського суду від 26.04.2018 відкладено розгляд справи на 17.05.2018.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. На адресу господарського суду повернулися копії ухвал від 12.04.2018 та від 26.04.2018, яка направлялись рекомендованою кореспонденцією з повідомленням на адресу відповідача зазначену у позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 116-119), із відміткою відділення поштового зв'язку "за закінченням встановленого строку зберігання".

Відповідно до ст.7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно п.10 ч.2 ст.9 даного Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" до реєстру вносяться відомості про місцезнаходження юридичної особи.

Як визначено ч.1 ст.10 даного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Пунктом 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що днем вручення судового рішення вважається день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення (в тому числі ухвали суду) чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи та забезпечення явки останнього у судове засідання для реалізації права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

16.02.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Хавестер» (позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Зернова комора» (замовник, відповідач) укладено договір №ДГ-0000093 (далі Договір) про надання послуг по виконанню сільськогосподарських робіт, згідно якого виконавець зобовязується за завданням та по заявкам замовника, виконати сільськогосподарські роботи а саме посів с/г культур на пальному замовника, що визначені у цьому договорі на території полів замовника, а замовник зобовязується прийняти та оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (а.с. 43-49).

Факт виконання кожного обсягу робіт підтверджується сторонами Актом приймання-передачі виконаних робіт, який підписується сторонами не пізніше трьох діб з моменту закінчення виконавцем виконання робіт, за кожним обсягом по кожному окремо взятому полю (п.6 ст.2 Договору).

Згідно п.п.1 п.1 ст.5 Договору ціна цього Договору складається з вартості робіт виконавця, вартість яких зазначається у додатках до Договору, при цьому остаточна ціна робіт визначається по фактично виконаних обємах робіт виконавцем згідно Актів приймання-передачі виконаних робіт.

З урахуванням положень п.п.6-8 ст. 5 Договору, сторони встановили наступні умови оплати вартості робіт виконавця: остаточний розрахунок проводиться поетапно після здачі відповідного обсягу роботи згідно підписаних сторонами актів приймання-передачі виконаних робіт шляхом перерахування коштів на поточний рахунок виконавця протягом трьох банківських днів з моменту підписання відповідного акту приймання-передачі виконаних робіт (п.п.3.2. п. 3 ст.5 Договору).

За порушення строків оплати виконаних робіт згідно підписаних сторонами актів замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення та сплачує виконавцю проценти в розмірі 15% річних відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Нарахування пені та процентів починається з дня, коли зобовязання по оплаті мало бути виконано замовником та припиняється у день повної оплати (п.6 ст.6 Договору).

Сторони дійшли згоди встановити строк позовної давності в три роки до вимог про стягнення пені за Договором (п.8 ст.6 Договору).

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк дії договору починається з моменту укладення Договору та закінчується 30.12.2016. Закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п.1-3 ст.9 Договору).

Позивач, на підтвердження виконання ним умов договору, надав підписаний сторонами 21.04.2016 акт №ОУ-0000016 здачі прийняття робіт (надання послуг), згідно якого виконавцем здійснено посів соняшника. Загальна вартість робіт з ПДВ згідно акту становить 101760,00грн (а.с.53).

19.05.2016 сторонами підписано акт №ОУ-0000049 здачі прийняття робіт (надання послуг) про те, що виконавцем здійснено посів соняшника та сої. Загальна вартість робіт з ПДВ згідно акту становить 372691,48грн (а.с.54).

На виконання умов договору відповідачем частково здійснено оплату виконаних робіт, а саме:

- 21.04.2016 на суму 51760,00грн;

- 02.11.2016 на суму 10000,00грн;

- 06.12.2016 на суму 20000,00грн;

- 29.12.2016 на суму 100000,00грн.

Здійснення оплати підтверджується доданими до матеріалів справи банківськими виписками із рахунку позивача, відкритого в АТ «ОТП Банк» (а.с.12-31).

19.12.2016 позивачем направлено відповідачу претензію №232 від 15.12.2016 із зазначенням у ній суми заборгованості (а.с.38-42). Відповіді на претензію позивач не отримав, відповідач у повному обсязі оплату виконаних робіт не здійснив.

З огляду на викладене вище, позивач, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору в частині оплати виконаних робіт, звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовними вимогами про стягнення боргу у сумі 641410,52грн, із них: 292691,48грн основного боргу, 179625,03грн пені, 93086,79грн 15% річних та 76007,22грн інфляційних втрат.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що договір, неналежне виконання якого стало підставою для звернення до суду, за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 903 ЦК України).

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом першим статті 193 ГК України та ст.526 ЦК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Матеріали справи свідчать про те, що обов'язок оплатити надані послуги відповідачем виконано частково на суму 181760,00грн, а тому суд вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення із відповідача 292691,48грн основного боргу.

Позивач просить стягнути із відповідача 179625,03грн пені.

Відповідно до п.3 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як передбачено ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до п.6 ст.6 Договору за порушення строків оплати виконаних робіт згідно підписаних сторонами актів замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення. Сторони дійшли згоди встановити строк позовної давності в три роки до вимог про стягнення пені за Договором (п.8 ст.6 Договору).

Згідно п.1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 №14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Перевіривши наведений позивачем у позовній заяві розрахунок суми пені (за період з 25.05.2016 по 05.04.2018), суд зазначає, що позивач помилково визначив періоди нарахування, оскільки не врахував те, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Так, відповідачем здійснено часткову оплату товару 21.04.2016 на суму 51760,00грн; 02.11.2016 на суму 10000,00грн; 06.12.2016 на суму 20000,00грн; 29.12.2016 на суму 100000,00грн (а.с.12-31).

Здійснивши власний розрахунок суми пені, суд задовольняє позов у частині стягнення із відповідача пені в сумі 179525,57грн за період із 25.05.2016 по 05.04.2018, та відмовляє у задоволенні позовних вимог у частині стягнення пені у сумі 99,46грн (179625,03грн - 179525,57грн).

Позивач просить стягнути із відповідача 76007,22грн інфляційних втрат, 93086,79грн 15% річних.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Як зазначалося вище, пунктом 6 статті 6 Договору сторони передбачили, що за порушення строків оплати виконаних робіт згідно підписаних актів замовник сплачує виконавцю проценти в розмірі 15% річних відповідно до ст.625 ЦК України.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 15% річних, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення 15% річних у сумі 93033,51грн за період із 25.05.2016 по 05.04.2018, та відмовляє у задоволенні позовних вимог у частині стягнення 53,28грн 15% річних (93086,79грн - 93033,51грн) у зв'язку із невірним визначенням позивачем періодів нарахування, через неврахування того, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення процентів.

Щодо вимоги позивача про стягнення 76007,22грн інфляційних нарахувань слід зазначити наступне.

Судом здійснено власний розрахунок інфляційних втрат, згідно якого заборгованість відповідача за період із 25.05.2016 по 05.04.2016 становить 79755,24грн.

Однак, відповідно до ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тому суд задовольняє позовні вимоги щодо стягнення із відповідача інфляційних втрат за несвоєчасну оплату послуг у сумі 76007,22 грн, які заявлені позивачем.

Згідно ч.2, ч.3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували заперечення проти задоволення позовних вимог.

Отже, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 641257,78грн, з яких: 292691,48грн - основного боргу, 179525,57грн - пені, 93033,51грн - 15% річних, 76007,22грн інфляційних втрат є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства і такими, що підлягають задоволенню. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє.

Судові витрати у разі часткового задоволення позову, в порядку ст.129 ГПК України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно задоволеній частині позову, а саме сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 9618,86грн.

Керуючись статтями123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Зернова комора» (12140, Житомирська обл., Хорошівський район, село Дворище, вул. Лесі Українки, будинок 10, ідентифікаційний код 39504897,) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Хавестер» (03680, м.Київ, вул. Виборзька, 99, ідентифікаційний код 31115663):

- 292691,48грн основного боргу;

- 179525,57грн пені;

- 93033,51грн 15 % річних;

- 76007,22грн інфляційних втрат;

- 9618,86грн судового збору.

3. Відмовити в позові в частині стягнення 99,46грн пені та 53,28грн 15% річних.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 22.05.18

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу;

2, 3 - сторонам (рек. з пов.)