РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.05.2018Справа № 910/19294/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло-сервіс груп"

до Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а стороні відповідача Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг

про стягнення 123016,00 грн

Суддя Усатенко І.В.

секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники учасників сторін:

від позивача - Букшина О.М., Луценко В.П.

від відповідача - Півень Д.О.

від третьої особи - не з'явились

В судовому засіданні 17.05.2018 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Житло-сервіс груп" до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення надмірно сплачених коштів в сумі 285249,47 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у період з квітня 2015 року по квітень 2016 року, проводив нарахування за теплопостачання позивачу, застосовуючи тариф встановлений постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", яка була скасована з моменту її прийняття, в зв'язку з чим позивачем було надмірно сплачено грошові кошти у сумі 285249,47 грн., які позивач просить суд стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 07.11.2017 порушено провадження у справі № 910/19294/17, розгляд останньої призначено на 04.12.2017.

Ухвалою суду від 04.12.2017 продовжено строк розгляду спору за клопотання позивача, розгляд справи відкладено на 15.01.2018.

15.12.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 № 2147-VIII, яким внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 1992, № 6, ст. 56) та викладено його у новій редакції.

За приписами п.п. 9 п. 1 Розділу ІХ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2018 у зв'язку з набранням чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначити судове засідання на 19.02.2018.

Від відповідача через канцелярію суду 12.02.2018 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує, оскільки, кінцеве рішення у справі № 826/15733/15 не прийнято так як ухвалою Вищого адміністративного суду від 25.07.2016 порушено касаційне провадження у справі № 826/15733/15. Крім того, відповідач вказує, що позивачем не зазначено правову підставу позову, оскільки, надміру сплачені кошти мають повертатись згідно ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті. На думку відповідача строк повернення коштів не настав, оскільки, позивач не звертався до нього з відповідною заявою. До відзиву поданий контр розрахунок ціни позову, згідно якого сума надміру сплачених коштів становить за період з 01.04.2015 по 01.02.2016 128668,68 грн. Також відповідачем подано заяву про закриття провадження у справі, в зв'язку з відсутністю предмету спору з огляду на угоду про реструктуризацію заборгованості. Також відповідачем подано заяву про залучення у справі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

19.02.2018 відповідачем в судовому засіданні подано клопотання про долучення до матеріалів справи документів з додатком.

Ухвалою суду від 19.02.2018 залучено за клопотанням відповідача до участі у справі, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг; підготовче засідання відкладено на 26.03.2018.

06.03.2018 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій він просив стягнути з відповідача суму надміру сплачених коштів у розмірі 123016,00 грн та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок вартості теплової енергії у період з квітня 2015 по квітень 2016 у сумі 162233,47 грн.

Через канцелярію суду 07.03.2018 від третьої особи надійшли письмові пояснення щодо того, які тарифи на теплову енергію діяли з 2014 по 2016 роки з посиланням на відповідні постанови НКРЕКП. На думку третьої особи факт скасування постанови НКРЕКП від 03.03.2015 № 613 рішенням суду у справі № 826/15733/15 не має значення для вирішення даного спору. Третя особа просила врахувати свої пояснення при вирішенні спору.

12.03.2018 від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких він зазначив, що позивач сплачував кошти по угоді про реструктуризації, в якій визначено суму заборгованості, а не за основним договором, в зв'язку з цим просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Через канцелярію суду 23.03.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач не звертався до нього з вимогою про повернення надміру сплачених коштів, а тому у нього не виник обов'язок з повернення вказаних коштів. Крім того, відповідач заперечував проти розрахованої позивачем суми, заявленої до стягнення та перерахунку.

В судовому засіданні 26.03.2018 судом винесено на розгляд заяву позивача про зміну предмету позову.

Представник позивача підтримав свою заяву, відповідач проти задоволення заяви заперечував, оскільки вона є одночасною зміною предмету і підстав позову.

Відповідно до ст. 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п'ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Тобто позивач може подати або заяву про зміну предмету позову або про зміну підстав позову, кодексом не передбачено право позивача на одночасну зміну предмета і підстав позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Первинно позивач звертався з вимогою про стягнення надміру сплачених коштів за договором, в зв'язку з визнанням нечинною постанови про затвердження відповідних тарифів на електроенергію.

Звернувшись з заявою про зміну предмету позову, позивач просив стягнути надміру сплачені кошти за теплову енергію у меншому розмірі (123016,00 грн) та зобов'язати здійснити перерахунок вартості спожитої теплової енергії за період, що являє собою інший спосіб захисту.

Позивач доповнив свої позовні вимоги новою вимогою, тобто змінив предмет позову та обґрунтував другу вимогу новими обставинами, що свідчить про зміну підстав позову.

Тобто, за своєю правовою природою заява позивача є заявою про одночасну зміну предмету та підстав позову, подання якої ст. 46 Господарського процесуального кодексу України не передбачено.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про прийняття заяви про зміну предмету позову в частині стягнення з відповідача надміру сплачених коштів у розмірі 123016,00 грн, яка є за своєю суттю заявою про зменшення позовних вимог та не приймає заяву в частині зобов'язання здійснення перерахунку, оскільки, в цій частині вона є одночасно заявою про зміну предмету та підстав позову.

В судовому засіданні 26.03.2018 продовжено строк проведення підготовчого засідання, оголошено перерву до 19.04.2018. Ухвалою суду від 27.03.2018 про виклик в судове засідання 19.04.2018 викликано третю особу.

04.04.2018 від третьої особи надійшли пояснення щодо підстав скасування постанови НКРЕКП від 03.03.2015 № 613 судом.

10.04.2018 від третьої особи надійшли письмові пояснення щодо розрахунку вартості теплової енергії згідно діючого на момент нарахування законодавства.

16.04.2018 через канцелярію суду позивачем подано акт звірки та уточнений розрахунок.

Ухвалою суду від 19.04.2018 закрито підготовче провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 17.05.2018.

В судове засідання 17.05.2018 представник третьої особи не з'явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

В судовому засіданні 17.05.2018 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд задовольнити позов, в зв'язку з наявністю надміру сплачених коштів за електричну енергію.

Представник відповідача проти позову заперечував, оскільки, вважає, що суму боргу визначено сторонами в угоді про реструктуризацію заборгованості, крім того, підтримав позицію, викладену у відзиві.

Відповідно до ч.1 п.2 ст. 231ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Клопотання відповідача про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає, в зв'язку з необґрунтованістю, наявність угоди про реструктуризацію не свідчить про відсутність предмету спору, оскільки, позивач підтримує свої позовної вимоги, а отже спір між сторонами існує.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з'ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача проти позову заперечував.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

10.10.2009 між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", (правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Київенерго") (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житло-сервіс груп" (споживач) був укладений Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 1640238. Згідно п. 1.1 договору постачальник зобов'язується виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язується отримати її та оплатити відповідно до умов викладених в цьому договорі.

Згідно з пунктом 2.1. Договору при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що необумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, чинним законодавством України, Правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлуатації тепловикористовуючих установок і теплових мереж (далі Правил), нормативними актами з питань користування обліку та взаєморозрахунків за енергоносії.

У відповідності до положень пункту 2.2. Договору постачальник, зокрема, зобов'язався: безперебійно постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на межу балансової належності із споживачем (додатки 3, 4) для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року згідно з заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними у додатку № 1; щомісячно оформляти для споживача величину фактично спожитої теплової енергії, визначену в гігакалоріях (табуляграму) та її вартість за кожним особовим рахунком споживача за розрахунковий період (місяць); платіжну вимогу-доручення, яка включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця з урахуванням кінцевого сальдо розрахунків на його початок; акт звірки розрахунків та податкові накладні за кожною отриманою на свій розрахунковий рахунок сумою; сповіщати споживача в 5-денний термін про зміну тарифів на теплову енергію.

Пунктом 2.3.5 договору споживач зокрема зобов'язується забезпечувати своєчасне надходження коштів на транзитний рахунок Головного інформаційно-обчислювального центру КМДА від мешканців за спожиту теплову енергію; своєчасне щомісячне надходження коштів на рахунок постачальника за теплову енергію, спожиту орендарями.

Споживач має право перевіряти достовірність нарахувань та проведення розрахунків за теплову енергію згідно з умовами договору ( п. 2.5.2 договору).

Згідно з пунктами 4.1. та 4.3. Договору визначено, що договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 05.06.2010 та вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

Відповідно до пункту 4.9. Договору останній припиняє свою дію у випадках: взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення Арбітражним судом; ліквідації однієї із сторін.

Додатком № 1 до договору, підписаним сторонами 01.02.2013, сторони визначили обсяги постачання теплової енергії.

Пунктами 1, 2, 3 додатку № 2 до Договору (тарифи та порядок розрахунків підписаного сторонами 01.02.2013,) визначено, що розрахунки з споживачем за теплову енергію проводяться згідно з тарифами встановленими постачальнику органом виконавчої влади, що здійснює державне регулювання у сфері теплопостачання - Національною комісією регулювання ринку комунальних послуг України (Закон України від 09.07.2010 № 2479-УІ), згідно з цим законом та постановами НКРЕУ затверджено тарифи на теплову енергію виробництва ПАТ "Ктївенерго" без урахування ПДВ для розрахунків із житловими організаціями 169,38 грн/Гкал опалення 99,75%, гаряче водопостачання 100%. У разі встановлення у споживача будинкових комерційних приладів обліку теплової енергії - кількість спожитої ним теплової енергії в розрахунковому періоді визначається відповідно до показників цих приладів, встановлених на межі балансової належності. У разі встановлення будинкових засобів обліку споживача не на межі балансової належності, до обсягів теплової енергії, визначених відповідними приладами обліку додаються теплової втрати на дільниці тепломережі з межі поділу балансової належності до місця встановлення приладів обліку згідно з п.1.3 додатку № 1

Відповідно до п. 9, 10, 12, 13 Додатку № 2 до Договору, споживач щомісячно з 12 по 15 числа отримує в РТ-6 за адресою: вул. Закревського, буд. № 14 оформлену "Постачальником" рахунок-фактуру на суму, яка включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця та кінцеве сальдо розрахунків на початок поточного місяця; акт приймання-передавання товарної продукції; облікову картку фактичного споживання за попередній період та акт звіряння, які оформлює і повертає один примірник "Постачальнику" протягом двох днів з моменту їх одержання. Споживач щомісячно забезпечує не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, оплату коштів від населення за фактично спожиту теплову енергію на розрахунковий рахунок постачальника або транзитний рахунок ГІОЦ КМДА; до 25 числа поточного місяця, сплачує вартість теплової енергії, яка використовується орендарями, на рахунок постачальника згідно з його розрахунком. Можливі змінення тарифів в період дії договору. Розрахунки за спожиту теплову енергію проводяться споживачем виключно у грошовій формі.

До позову долучено акт розмежування меж балансової належності тепломереж та експлуатаційної відповідальності сторін (додаток № 4), Умови припинення подачі теплової енергії (додаток № 5), довідка по об'єктах на яких здійснюється теплопостачання постачальником (додаток № 6),

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного договору, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором постачання енергетичними ресурсами через приєднану мережу.

Відповідно до частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Нормами частини 2 статті 714 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно з частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

У відповідності до норм частини 6 та частини 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; теплогенеруюча організація - суб'єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію.

Відповідно до ч. 4, 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" Теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. У разі якщо така організація не є теплотранспортуючою, то теплотранспортуюча організація не має права відмовити теплогенеруючій організації у транспортуванні теплової енергії, якщо це дозволяють технічні можливості системи. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

На виконання умов договору відповідачем виготовлено та поставлено, а позивачем прийнято теплову енергію у період з квітня 2015 по березень 2016 за наступними актами приймання-передавання товарної продукції, а саме: за квітень 2015 року на суму 60128,69 грн., за травень 2015 року на суму 20321,58 грн.,за червень 2015 року на суму 3511,63 грн, за липень 2015 року на суму 9693,64 грн, за серпень 2015 року на суму 10710,80 грн, за вересень 2015 року на суму 10025,04 грн, за жовтень 2015 року на суму 32162,12 грн., за листопад 2015 року на суму 83828,67 грн., за грудень 2015 року на суму 94177,80 грн., за січень 2016 року на суму 131249,57 грн., за лютий 2016 року на суму 102263,98 грн., за березень 2016 року на суму 100605,13 грн Загальна вартість спожитої позивачем теплової енергії за період з квітня 2015 по березень 2016 згідно наданих до матеріалів справи актів складає 658678,65 грн з урахуванням ПДВ. Акт № 3/2016-1640239 за березень 2016 року на суму 108927,02 грн. не приймається судом у якості належного доказу у даній справі, оскільки, підтверджує споживання за договором № 1640239 від 15.02.2016, а не за договором № 1640238 від 10.10.2009, що є предметом розгляду уданій справі.

При цьому, з наявних у матеріалах справи актів приймання-передавання товарної продукції та облікових карток, вбачається, що позивачем було спожито теплової енергії у квітні 2015 року в розмірі 110,40 Гкал, у травні 2015 року в розмірі 31,886 Гкал, у червні 2015 року в розмірі 5,51 Гкал, у липні 2015 року у розмірі 15,21 Гкал, у серпні 2015 року у розмірі 16,806 Гкал, у вересні 2015 року у розмірі 15,73 Гкал, у жовтні 2015 року в розмірі 50,29 Гкал, у листопаді 2015 року в розмірі 131,11 Гкал, у грудні 2015 року в розмірі 147,3 Гкал, у січні 2016 року в розмірі 205,241 Гкал, у лютому 2016 року в розмірі 159,94501Гкал, у березні 2016 року в розмірі 157,32 Гкал. Загальна кількість спожитої теплової енергії за період з квітня 2015 року по березень 2016 року становить 1046,74801 Гкал, що підтверджено матеріалами справи.

З даних актів та облікових карток вбачається, що нарахування вартості теплової енергії було здійснено за тарифами, встановленими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", а саме у розмірі 531,10 грн. за 1 Гкал, за спожиту теплову енергію у кількості 1044,5347 Гкал за період з квітня 2015 року по березень 2016 року. Тобто відповідач нарахував позивачу за спожиту теплову енергію кількістю 1007,5357 Гкал (за тарифом 531,1 грн без ПДВ) до сплати 642122,65 грн з урахуванням ПДВ. У квітні 2015 року вартість теплової енергії у кількості 36,999 Гкал розраховано відповідачем згідно тарифу 295,17 грн без ПДВ. Вартість спожитої позивачем за вказаний період у кількості 2,213324 Гкал була розрахована за іншими тарифами, розмір яких позивачем не заперечується.

У відповідності до ст. 16 Закону України "Про теплопостачання" (редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, при регулюванні господарської діяльності суб'єктів відносин у сфері теплопостачання, крім систем з теплоелектроцентралями, ТЕС, АЕС, іншими когенераційними установками та установками, що використовують нетрадиційні або поновлювані джерела енергії, належать: встановлення тарифів на теплову енергію суб'єктам природних монополій у сфері теплопостачання, ліцензування діяльності яких здійснюється Комісією.

Згідно ст. 16 Закону України "Про теплопостачання" (чинна редакція) до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, належать: встановлення тарифів на теплову енергію суб'єктам природних монополій у сфері теплопостачання, ліцензування діяльності яких здійснюється Комісією

Згідно ч. 1-3 статті 20 Закону України "Про теплопостачання" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Чинна редакція ч. 3 ст. 20 Закону України "Про теплопостачання" передбачає, що тарифи на виробництво теплової енергії, у тому числі на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням альтернативних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.

Отже тарифи на постачання теплової енергії затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень як згідно чинної редакції закону так і згідно редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Постановою від 03 березня 2015 року № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго" відповідно до Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг", Указу Президента України від 10 вересня 2014 року № 715 "Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" та постанови Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги" Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) постановила:

" 1. Установити ПАТ "Київенерго" тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення на рівні: - тариф на теплову енергію - 531,10 грн./Гкал (без ПДВ) за такими складовими: тариф на виробництво теплової енергії - 482,21 грн./Гкал (без ПДВ); тариф на транспортування теплової енергії - 46,77 грн./Гкал (без ПДВ); тариф на постачання теплової енергії - 2,12 грн./Гкал (без ПДВ); 2. Установити ПАТ "Київенерго" структуру тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення згідно з додатками 1, 2, 3, 4. 3. Визнати такою, що втратила чинність, постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, від 23 квітня 2014 № 465 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго".

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016, яка набрала законної сили, у справі № 826/15733/15 за позовом Житлово-будівельного кооперативу "Річковик-2" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання незаконною та нечинною постанови від 03.03.2015 № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго" та визнання протиправними дій щодо прийняття вказаної постанови позов задоволено частково: визнано нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 року № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго".

Вказаною постановою адміністративного суду встановлено: що за ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несправедливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, вказана правова норма визначає критерії для оцінювання дій та рішень суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, а тому суб'єкти владних повноважень повинні враховувати ці критерії-принципи, приймаючи будь-яке рішення та вчиняючи будь-які дії. А оскільки дотримання всіх критеріїв свідчить про якість та природу прийнятих рішень та вчинених дій, то недотримання хоча б одного з них тягне наслідком визнання їх протиправними та необґрунтованими.

Аналіз змісту спірної постанови свідчить, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень не здійснив належну державну реєстрацію цього акту, адже в даному випадку мова йде встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення. Наведене вказує на недотриманні Нацкомісією процедури прийняття, що фактично призвело до порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких було спрямоване це рішення.

За ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва,інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками,розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

При цьому, судовою колегією враховано, що спірною постановою встановлено тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення на рівні: тариф на теплову енергію - 531,10 грн./Гкал (без ПДВ) … . Одночасно, згідно інформації, розміщеної на сайті Нацкомісії, тариф на теплову енергію для категорії споживачів "населення" 2016 (без ПДВ) також становить 531,10 грн./Гкал.

У відповідності до п. 13 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого Указом Президента України від 10 вересня 2014 року № 715/2014, рішення, прийняті НКРЕКП, оформлюються постановами і розпорядженнями. Рішення НКРЕКП, які є нормативно-правовими актами, підлягають обов'язковій державній реєстрації в установленому законодавством порядку, за винятком рішень з питань установлення цін та тарифів (крім установлення цін та тарифів для населення) та рішень з питань функціонування оптового ринку електричної енергії.

Згідно з пп. 8, 15, 17 п. 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 Мін'юст відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює державну реєстрацію нормативно-правових актів, а також інших органів, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації; здійснює експертизу проектів нормативно-правових актів та нормативно-правових актів, що підлягають державній реєстрації, на відповідність положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського Суду з прав людини; забезпечує ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів, надання інформації з нього.

Відповідно до п. 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, антикорупційної експертизи, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Пунктом 2 даного Положення передбачено, що державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Порядок подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5 (далі - Порядок).

Так, спірна постанова НКРЕКП незареєстрована в Мін'юсті та не включена до Єдиного державного реєстру з присвоєнням реєстраційного коду, тобто, з порушенням як вказаних вище нормативно-правових актів, так і зазначеного наказу Мін'юсту.

Більш того, п. 6.7. Порядку визначено, що після включення нормативно-правового акта до Єдиного державного реєстру і присвоєння йому реєстраційного коду Управління систематизації передає нормативно-правовий акт для опублікування в бюлетені "Офіційний вісник України".

Таким чином, адміністративним судом встановлено недотримання процедури реєстрації та оприлюднення спірної постанови, чого достатньо для визнання її нечинною з моменту прийняття.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України (редакція чинна на момент набрання постановою суду законної сили) постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже обставини щодо нечинності постанови № 613 від 03.03.2015, в зв'язку з недотриманням процедури реєстрації та оприлюднення, встановлені судовим рішенням і не підлягають доказуванню

Крім того згідно ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Нечинність з моменту прийняття Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 № 613 встановлена в судовому порядку і вказане судове рішення є обов'язковим до виконання.

Відповідно до п. 23, 36, 38 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил користування тепловою енергією" від 03.10.2007 № 1198 розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. Теплопостачальна організація зобов'язується: надавати споживачеві інформацію про обсяги та якість постачання теплової енергії, тарифи (ціни), порядок оплати, методики і нормативи розрахунку, режими споживання на умовах, визначених договором. Теплопостачальна організація несе відповідальність за достовірність наданої інформації.

Згідно п. 39 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил користування тепловою енергією" від 03.10.2007 № 1198 споживач має право: отримувати інформацію від теплопостачальної організації щодо обсягу та якості постачання теплової енергії, тарифів (цін), порядку оплати, режимів споживання на умовах, визначених договором; вимагати від теплопостачальної організації надання достовірної інформації про тарифи на теплову енергію та відшкодування, умови оплати, методики і нормативи розрахунку та нарахування, режими теплоспоживання тощо; перевіряти достовірність розрахунку та нарахування плати за теплову енергію, згідно з умовами договору.

Відповідно до ст. 24, 25 Закону України "Про теплопостачання" споживач теплової енергії має право на: отримання перерахунку за спожиту теплову енергію з урахуванням здійсненого авансового платежу та показань вузлів обліку теплової енергії протягом місяця після закінчення опалювального періоду. Теплогенеруюча, теплотранспортна та теплопостачальна організації мають право: здійснювати перерахунок за спожиту теплову енергію із споживачами з урахуванням авансового платежу та показань вузлів обліку теплової енергії протягом місяця після закінчення опалювального періоду.

Як вбачається з облікових карток з квітня 2015 по березень 2016, нарахування вартості спожитої теплової енергії у кількості 1044,5347 Гкал здійснювалось позивачем на підставі тарифу, встановленого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 № 613 (531,10 грн/Гкал).

Однак, зважаючи на те, що вказана постанова НКРЕКП визнана судом нечинною з моменту її прийняття, відсутні підстави для визначення вартості спожитої теплової енергії з квітня 2015 по березень 2016 за тарифом 531,10 грн/Гкал.

Отже в силу закону відповідач зобов'язаний був здійснити перерахунок за спожиту позивачем теплову енергії згідно діючих тарифів. Тобто саме законом на відповідача покладається обов'язок здійснення перерахунку і додаткового звернення позивача з відповідною вимогою до теплогенеруючої організації не передбачено. Проте відповідач в порушення вимог закону перерахунку дійсної вартості спожитої позивачем теплової енергії не здійснив.

Оскільки, спірна постанова НКРЕКП визнана в судовому порядку нечинною з моменту прийняття, судом не приймаються до уваги заперечення третьої особи про те, що тарифи, визначені постановою НКРЕКП від 03.03.2015 № 613 підлягали застосуванню до моменту її скасування.

Крім того, судом не приймаються заперечення третьої особи про підстави визнання постанови № 613 від 03.03.2015 нечинною, оскільки, рішення суду, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання і підстави, з яких виходив суд при ухваленні рішення не впливають на ту обставину, що нечинна постанова не породжує будь-яких правових наслідків з моменту її прийняття.

При цьому, судом встановлено, що 23.04.2014 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг було прийнято постанову № 465, відповідно до якої тариф для ПАТ "Київенерго" на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії становить 295,17 грн./Гкал,; постанова набирає чинності з 01 липня 2014 року. Строку чинності тарифів, вказаних у постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 23.04.2014 № 465, не встановлено. Постанова НКРЕКП від 09.06.2016 № 972 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", якої встановлено тариф у розмірі 1153,80 грн за 1 Гкал набрала чинності з 01.07.2016.

Відтак, для визначення вартості спожитої відповідачем теплової енергії з квітня 2015 по березень 2016 буде вірним застосування вищезазначеного тарифу у розмірі 295,17 грн за 1 Гкал,, а тому враховуючи обсяги спожитої теплової енергії, згідно облікових карток, суд дійшов висновку, що вартість спожитої теплової енергії з квітня 2015 по березень 2016 становить 308315,31 грн без урахування ПДВ та - 369978,37 грн з урахуванням ПДВ.

З наявних у матеріалах справи платіжних доручень: № 245 від 22.03.2016 на суму 6693,64 грн, № 246 від 22.03.2016 на суму 10710,80 грн, № 247 від 22.03.2016 на суму 10025,04 грн, № 271 від 28.03.2016 на суму 17363,58 грн, № 272 від 28.03.2016 на суму 50000,00 грн, № 288 від 28.03.2016 на суму 786,32 грн, № 295 від 30.03.2016 на суму 11000,00 грн, № 304 від 31.03.2016 на суму 5000,00 грн, № 351 від 25.04.2016 на суму 12938,87 грн, № 355 від 25.04.2016 на суму 580,58 грн, № 368 від 28.04.2016 на суму 13519,45 грн, № 386 від 29.04.2016 на суму 13519,45 грн, № 394 від 29.04.2016 на суму 13519,45 грн, № 497 від 24.12.2015 на суму 7045,23 грн, № 511 від 29.12.2015 на суму 188,18 грн, № 512 від 29.12.2015 на суму 465,09 грн, № 515 від 23.06.2016 на суму 4717,18 грн, № 516 від 23.06.2016 на суму 8802,27 грн,№ 535 від 30.12.2015 на суму 30000,00 грн, № 580 від 26.07.2016 на суму 13519,45 грн, № 707 від 30.09.2016 на суму 13519,45 грн, № 776 від 28.10.2016 на суму 13519,45 грн, № 865 від 21.12.2016 на суму 13519,45 грн, № 921 від 24.01.2017 на суму 13519,45 грн, № 990 від 28.02.2017 на суму 13519,45 грн, № 1113 від 29.05.2017 на суму 13519,44, № 28 від 20.01.2016 на суму 521,75 грн, № 35 від 20.01.2016 на суму 30305,19 грн, № 55 від 27.05.2015 на суму 9918,95 грн, № 85 від 29.01.2016 на суму 26000,00 грн, № 136 від 23.02.2016 на суму 17445,87 грн, № 135 від 23.02.2016 на суму 12859,32 грн, № 156 від 25.02.2016 на суму 31973,94 грн, № 157 від 25.02.2016 на суму 36000,00 грн, № 80 від 29.01.2016 на суму 521,75 грн, № 160 від 30.07.2015 на суму 3511,63 грн, № 164 від 30.07.2015 на суму 2615,94 грн, № 177 від 26.02.2016 на суму 10000,00 грн, № 233 від 22.03.2016 на суму 2875,71 грн, № 236 від 30.09.2015 на суму 3000,00 грн. Загальна сума сплачена позивачем за отриману теплову енергію становить 499061,32 грн, з яких 260194,19 грн. сплачені з зазначенням призначення платежу за угодою про реструктуризацію (угода № Р1640238-10/15 від 21.10.2015, та угода №Р1640238-04/16 зазначені у призначеннях платежу у платіжних дорученнях), а 238867,13 грн з призначенням платежу за поточну спожиту теплову енергію за договором № 1640238 від 10.10.2009.

27.04.2016 між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житло-сервіс груп" укладено угоду № Р1640238-04/16 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 10.10.2009 № 1640238. Також сторонами не заперечувалось під час судового розгляду справи та обставина, що в 2015 році між сторонами також була укладена угода про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 10.10.2009 № 1640238. Таким чином між сторонами було укладено дві угоди про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 10.10.2009 № 1640238 в 2015, та в 2016 роках.

Згідно п. 1, 2, 3, 4, 6 угоди споживач визнає та підтверджує заборгованість перед Енергопостачальною організацією за договором від 10.10.2009 № 1640238 на постачання теплової енергії у гарячій воді станом на 01.04.2016 загальною сумою 324466,66 грн. Споживач зобов'язується сплатити зазначену у п.1. цієї угоди суму заборгованості протягом квітня 2016 - березня 2018 років щомісячними платежами згідно з додатком 1 до цієї угоди до 25 числа кожного місяця за кожною тарифною групою згідно з вищевказаним договором за такими реквізитами: Рахунок № 01 для тарифної групи "населення", рахунок № 01 для тарифної групи "інші споживачі":, код 00131305 МФО 322669 Банк - Філія Головного управління по м. Києву та Київській області ВАТ "Державний ощадний банк України" Одержувач ПАТ "КИЇВЕНЕРГО". Споживач разом із сплатою суми, зазначеної у п 1. цієї угоди, зобов'язується у повному обсязі оплачувати поточне споживання згідно з договором на постачання теплової енергії у гарячій воді. При проведенні сплати заборгованості, зазначеної у п 1 цієї угоди, Споживач зобов'язується посилатися в реквізитах "призначення платежу" платіжного документа на цю угоду та зазначати № договору, за яким здійснює оплата боргу. За відсутності чіткого формулювання призначення платежу отримані Енергопостачальною організацією кошти зараховуються в першу чергу як оплата поточного споживання енергії, а залишок коштів (за наявності) - на виконання цієї угоди. Ця угода є невід'ємною частиною договору від 10.10.2009 № 1640238 на постачання теплової енергії у гарячій воді. До угоди додано графік погашення заборгованості.

Таким чином є безпідставними твердження відповідача про ті обставини, що строк дії угоди № Р1640238-04/16 від 27.04.2016 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 10.10.2009 № 1640238 закінчився, оскільки вона укладена на один рік, так як самою угодою строк її дії не визначений, у той же час передбачено, що вона є невід'ємною частиною договору №1640238, який діє станом на дату вирішення спору.

Статтею 3 Цивільного кодексу України віднесено свободу договору до загальних засад цивільного законодавства.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному волевиявленні сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, керуючись принципом свободи договору, позивач та відповідач уклали угоду № Р1640238-04/16 від 27.04.2016, якою погодили розмір заборгованості позивача (в розмірі 324466,66 грн) за договором від 10.10.2009 № 1640238 та порядок її погашення. Вказаний договір в силу презумпції правомірності правочину є дійсним та підлягає виконанню сторонами. Матеріали справи не містять відомостей про визнання таких угод недійсними, їх розірвання або внесення змін до їх умов.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи наведене, позовні вимоги є безпідставними, оскільки кошти у сумі 260194,19 грн були сплачені відповідачу не за основним договором від 10.10.2009 № 1640238, а на виконання угоди про реструктуризацію Р1640238-04/16 від 27.04.2016, яка долучена до матеріалів справи. Період, за який визначено заборгованість в угоді з реструктуризації не визначений в тексті угоди. Угода від 21.10.2015 Р1640238-10/15 на яку є посилання у платіжних дорученнях, не долучена сторонами до матеріалів справи, проте позивач, на якого покладено обов'язок доказування своїх позовних вимог, не підтвердив, що кошти сплачені платіжними дорученнями з зазначенням у них призначення платежу: оплата згідно угоди про реструктуризацію Р1640238-10/15 від 21.10.2015, були перераховані за основним договором суду не надані, крім того обставини щодо укладання та виконання угоди про реструктуризацію від 2015 року ( яка сторонами не подана) сторонами підтверджений в судовому засіданні. Тобто на виконання умов основного договору від 10.10.2009 № 1640238 позивачем було сплачено 238867,13 грн, за теплову енергію у кількості 1044,5347 Гкал, в той час як вартість спожитої ним теплової енергії за період з квітня 2015 по березень 2016 року у кількості 1007,5357 Гкал складає 356873,18 грн з ПДВ. Отже переплата, при врахуванні оплат здійснених за основним договором у позивача відсутня.

Проте суд відзначає, що оскільки, угода була укладена сторонами до ухвалення рішення суду про визнання нечинною постанови НКРЕКП № 613 від 03.03.2015, сторони, в тому числі позивач, не могли врахувати ту обставину, що вартість теплової енергії, має розраховуватись за іншим, нижчим тарифом. Однак, сторонами не було внесено відповідних змін в умови угоди про реструктуризацію, які б давали підстави для врахуванням сплачених на її виконання коштів в кошти сплачені за основним договором за завищеним тарифом.

Однак, суд відзначає, що відповідно до вимог статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з наведеного, у сторін по справі відсутній обов'язок виконувати рішення про встановлення тарифів на теплову енергію, які суперечать Конституції та Законам України, з часу прийняття цих рішень. Нарахування ж відповідачем оплати за теплову енергію на підставі тарифів, встановлених цими рішеннями, примушує позивача робити те, що не передбачено законодавством.

Таким чином, з огляду на вищевикладене та враховуючи те, що суду не надано доказів погодження між сторонами в письмовому вигляді (зміна умов договору) змінення тарифів, вважає обґрунтованими доводи позивача про необхідність здійснення нарахування йому плати за теплову енергію, спожиту протягом квітня 2015 по лютий 2016 за тарифами згідно постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 23.04.2014 № 465, що складає у вказаному періоді суму 356873,18 грн. виходячи з кількості спожитої теплової енергії.

При цьому, безпідставними є твердження відповідача про ненастання строку виконання ним грошового зобов'язання в силу ст. 530 ЦК України, оскільки, згідно зі статтею 124 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Законом може бути визначений обов'язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Рішенням Конституційного Суду №15-рп/2002 від 09.07.2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини 2 статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Відтак, недотримання досудового порядку урегулювання спору не може бути підставою для обмеження права позивача на судових захист його порушеного права. Крім того, позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення надміру сплачених коштів, що підтверджується матеріалами справи.

Суд не погоджується з запереченнями відповідача щодо відсутності нормативного обґрунтування позовних вимог на підставі ст. 1212 ЦК України.

Згідно статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Таким чином, обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення даного виду зобов'язань, є відсутність правової підстави для набуття майна однією особою за рахунок іншої особи.

Відсутність правової підстави означає, що майно набуте особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом чи правочином.

Правову кваліфікацію матеріально-правової природи вимоги про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, виходячи з обставин справи, повинен дати суд.

Представленими доказами встановлено, що правовідносини між сторонами спору врегульовані умовами договору 10.10.2009 № 1640238.

Відтак, суд визнає, що між сторонами у цьому спорі виникли господарські правовідносини, які регулюються нормами зобов'язального права, що застосовуються до окремих видів угод, а договірний характер цих правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК України. Тому зазначені грошові кошти не можуть бути витребувані у відповідача як безпідставне збагачення. За таких обставин доводи відповідача, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні положень статті 1212 ЦК України, визнаються судом такими, що не доведені та не відповідають вимогам самої ст. 1212 ЦК України.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до частин 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси, які порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Тобто, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, до стану, яке існувало до порушення права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Звертаючись до господарського суду, позивач повинен вказати у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто самостійно визначити, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Суд відзначає, що питання правомірності нарахування вартості теплової енергії за відповідними тарифами повинно вирішуватись при розгляді спору, предметом якого є стягнення заборгованості, з наданням власних розрахунків та тарифів, які повинні були застосовуватися, на думку позивача, у певний період даних правовідносин. Отже позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права шляхом стягнення суми надміру сплачених коштів.

Також суд зауважує, що виходячи з приписів вищевказаних статей, такий спосіб захисту цивільних прав як зобов'язання провести перерахунок вартості теплової енергії за відповідними тарифами за певний період часу є неефективним способом захисту прав та інтересів, так як не забезпечує їх реального захисту, а задоволення таких позовних вимог не призведе до відновлення порушеного права позивача.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в позові.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен із доводів сторін.

Відповідно до статті 123 ГПК України, удові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року - 1600 гривень.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1,5 відсотків ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до абз 1 ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Позивач, подавши заяву про зміну предмету позову зазначив дві вимоги: про стягнення 123016,00 грн та про зобов'язання здійснити перерахунок на суму 162233,47 грн.

Оскільки судом прийнято заяву про зміну предмету позову лише в частині зменшення позовних вимог і відповідно стягнення з відповідача 123016,00 грн, то розмір судового збору за розгляд спору з ціною позовних вимог 123016,00 грн складає 1845,24 грн.

Позивачем сплачено судового збору у розмірі 6040,74 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 1531 від 11.12.2017 на суму 1600,00 грн, № 1410 від 19.10.2017 на суму 4278,74 грн та квитанцією від 15.01.2018 № 0.0.938377093.1 на суму 162,00 грн.

Оригінали платіжних доручень № 1531 від 11.12.2017 на суму 1600,00 грн, № 1410 від 19.10.2017 на суму 4278,74 грн та квитанцію від 15.01.2018 № 0.0.938377093.1 на суму 162,00 грн знаходяться в матеріалах справи № 910/19294/17 у Господарському суді м. Києва.

На підставі п. 1 ч.1, 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Надміру сплачений судовий збір становить 4195,50 грн

Позивач з заявою про повернення надміру сплаченого судового збору до суду не звертався.

Судовий збір у розмірі 1845,24 грн згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, ст.ст. 74, 76, 77, 123, 129, 237, 238, 239, 240, 241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло-сервіс Груп" (02222, м. Київ, вулиця Лаврухіна, будинок 3, офіс 10; ідентифікаційний код: 33739577) про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, м. Київ, площа Івана Франка, будинок 5; ідентифікаційний код: 00131305) суми надмірно сплачених коштів в розмірі 123016,00 грн. відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 18.05.2018

Суддя І.В.Усатенко