ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2018 р. Справа № 914/435/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Дубник О.П.

суддів Зварич О.В.

ОСОБА_1

при секретарі Мокрій А.В.

розглянув апеляційну скаргу Державного підприємства Виробничо-сервісний центр у Львівській області (далі ДП ВСЦ у Львівській області) за № 45 від 16.03.2018 (вх. № 01-05/912/18 від 20.03.2018)

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 07.03.2018 (суддя Березяк Н.Є., повний текст складено 07.03.2018)

за заявою ДП ВСЦ у Львівській області про розстрочення виконання рішення Господарського суду Львівської області від 16.05.2017

у справі № 914/435/17

за позовом: Державного підприємства Сервісно-видавничий центр (далі ДП СВЦ), м. Київ

до відповідача: ДП ВСЦ у Львівській області, м. Львів

про стягнення 1 118 082, 49 грн,

за участю представників:

від стягувача: не з`явився (належно повідомлений);

від боржника: не з`явився (належно повідомлений).

Відводів суддям та секретарю судового засідання в порядку ст.ст. 35, 36, 37 ГПК України не заявлялось.

У судовому засіданні 10.05.2018р. не здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу у звязку з неявкою в судове засідання представників усіх учасників справи відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 23.03.2018р. (головуючий суддя Юрченко Я.О., судді: Зварич О.В., Хабіб М.І.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 03.04.2018р. призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 17.04.2018р. 10:20 год.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду №10 від 16.04.2018р. призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 914/435/17, у зв'язку з відставкою головуючого судді Юрченка Я.О.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2018р. визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Дубник О.П., судді Зварич О.В., Хабіб М.І.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суд від 17.04.2018р. апеляційну скаргу прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Дубник О.П., судді Зварич О.В., Хабіб М.І.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суд від 17.04.2018р., з урахуванням неявки у судове засідання представників сторін та поданого клопотання відповідача, відкладено розгляд справи на 10.05.2018р.

Сторони у судове засідання участі уповноважених представників не забезпечили, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення рекомендованих повідомленнь від 19.04.2018р.

07.05.2018р. на електронну адресу Львівського апеляційного господарського суду від стягувача надійшло клопотання №325 від 04.05.2018р. (вх. №01-04/2872/18 від 07.05.2018р.) про розгляд справи без його участі.

Відповідно до п. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.03.2018р. (суддя Березяк Н.Є.) у справі № 914/435/17 відмовлено в задоволенні заяви ДП ВСЦ у Львівській області про розстрочення виконання рішення Господарського суду Львівської області від 16.05.2017р. у даній справі.

Оскаржувану ухвалу місцевий господарський суд мотивував, зокрема, приписами ст. 129-1 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст. 18, ст. 326, 331 ГПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» та зробив висновок, що з врахуванням матеріальних інтересів сторін, їх фінансового стану, ступеню вини відповідача у виникненні спору, наявності інфляційних процесів у економіці держави, наявності загрози банкрутства, відсутності коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення подана заява є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволенню.

ДП ВСЦ у Львівській області не погоджується з ухвалою суду. Апелянт зазначає, що із сум що підлягають стягненню згідно рішення Господарського суду Львівської області від 16.05.2017р. у даній справі ДП ВСЦ у Львівській області вже сплачено 50000 грн, а залишок заборгованості складає 1085012,92 грн і апелянт докладе всіх фінансових зусиль для якнайшвидшого погашення заборгованості, однак для цього необхідне розстрочення виконання рішення. Зазначає, що Державною фіскальною службою України коштів для обслуговування приміщень адмінбудинку не виділено в необхідному обсязі, однак послуги з прибирання та інші послуги надаються, а припинення надання послуг по утриманню адмінбудинку Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області паралізує роботу установи. Стверджує, що згідно звітного балансу (Звіт про фінансовий стан) за 2017 рік збиток складає 2857 тис. грн., однак з кожним кварталом підприємство зменшує кредиторську заборгованість. Зазначає про необґрунтованість ухвали через неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи та відсутності обєктивного розгляду всіх доказів, оскільки виконавчі дії, в тому числі арешт рахунків, заблокували роботу підприємства. Посилається на те, що на підприємстві працює близько 150 осіб і фонд оплати праці складає більше 400000 грн./міс. та на важке фінансове становище підприємства. Апелянт просить оскаржувану ухвалу суду скасувати, прийняти нове рішення, яким розстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 16.05.2017 у справі №914/435/17 наступним чином: до 31.03.2018 р. - 180835,49 грн.; до 30.04.2018р. - 180835,49 грн.; до 31.05.2018р. - 180835,49 грн.; до 30.06.2018р. - 180835,49 грн.; до 31.07.2018р. - 180835,48 грн.; до 31.08.2018р. - 180835,48 грн.

ДП СВЦ у відзиві на апеляційну скаргу вважає доводи апелянта необґрунтованими. Зазначає, що сплата апелянтом частини суми боргу у розмірі 50000,00 грн. не свідчить про наявність мотивів сплатити повну суму заборгованості. Посилається, що ДП СВЦ засноване на державній власності Державною фіскальною службою України та належить до справи управління останньої, що свідчить про рівні умови для здійснення господарської діяльності як апелянтом так і стягувачем. Зазначає, що ДП СВЦ також здійснює господарську діяльність, що включає комплексне обслуговування майнових комплексів Державної фіскальної служби України, а невиконання рішення суду негативно пливає на подальшу господарську діяльність стягувача, оскільки ДП СВЦ повинно дотримуватись фінансового плану, затвердженого Державною фіскальною службою України. Вважає, що апелянтом не було надано до суду першої інстанції доказів, які б свідчили про винятковість обставин для розстрочення виконання рішення суду, а надані докази не підтверджують викладених обставин.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, відзивом на неї, оцінивши зібрані по справі докази, та дослідивши фактичні обставини у справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, при цьому, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду встановила наступні обставини та керувалася такими мотивами.

Згідно рішення Господарського суду Львівської області від 16.05.2017р. по справі №914/435/17, яке набрало законної сили, стягнуто з ДП ВСЦ у Львівській області 1000000,00 грн. фінансової поворотної допомоги, 106575,64 грн. пені, 11506,85 грн. 3% річних та 16930,43 грн. судового збору (а.с. 64-69).

На виконання вказаного судового рішення видано судовий наказ від 07.06.2017 у справі №914/435/17 (а.с. 71).

ДП ВСЦ у Львівській області 21.02.2018 р. звернулося до Господарського суду Львівської області з заявою про розстрочення виконання рішення Господарського суду Львівської області від 16.05.2017р. у справі №914/435/17. Зазначає, що засновником боржника є Державна фіскальна служба України, головною метою підприємства є здійснення експлуатації будинків та споруд, проведення капітальних ремонтів службових приміщень адміністративного будинку засновника. Державна фіскальна служба України коштів для обслуговування приміщень будинку не виділила в необхідному обсязі, однак боржник послуги з прибирання та інші зазначені послуги надає в повній мірі, відтак, припинення роботи боржника паралізує роботу адміністративного будинку Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області. Враховуючи наведене, просить суд розстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 16.05.2017р. у справі №914/435/17 наступним чином: до 31.03.2018 р. - 180835,49 грн.; до 30.04.2018р. - 180835,49 грн.; до 31.05.2018р. - 180835,49 грн.; до 30.06.2018р. - 180835,49 грн.; до 31.07.2018р. - 180835,48 грн.; до 31.08.2018р. - 180835,48 грн.

Відповідно до ст. 160 ГПК України в редакції Закону № 2147- УШ від 03.10.2017 р. суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню або відстрочити чи розстрочити або змінити спосіб чи порядок його виконання в порядку, встановленому статтями 328, 331 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 331 ГПК України в цій же редакції за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи (ч. 2 ст. 331 ГПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Згідно ч. 4 ст. 331 ГПК України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

У заяві ДП ВСЦ у Львівській області зазначає про важке фінансове становище підприємства, вказує про те, що на підприємстві працює приблизно 150 осіб, яким необхідно платити заробітну плату. На підтвердження наведених обставин заявником подано до суду Довідку АТ «Ощадбанк» №2 від 20.02.2018р. про те, що станом на 20.02.2018 залишок коштів на рахунку становить 3132,00 грн. (а.с. 97). Також, заявник надав копії наступних документів: Баланс (Звіт про фінансовий стан) на 30 вересня 2017 р.; Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 9 місяців 2017 р.; Баланс (Звіт про фінансовий стан) на 30 червня 2017 р.; Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за I півріччя 2017 р.; Баланс (Звіт про фінансовий стан) на 31 березня 2017 р.; Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за I квартал 2017 р. (а.с. 91-96).

З доданого платіжного доручення №3 від 04.12.2017р. вбачається, що боржником частково погашено заборгованість ДП СВЦ в сумі 50000,00 грн. (а.с. 90), ця обставина стягувачем визнається. Однак боржник не надав суду доказів, яких заходів він вживав для виконання судового рішення, лише констатує факт важкого фінансового становища. В той же час, сплачена сума заборгованості становить лише не більше п яти відсотків від задоволеної судом суми заборгованості, без врахування суми судових витрат.

Суд зазначає, що надання розстрочення виконання рішення суду у даній справі може призвести до порушення майнових інтересів стягувача як учасника господарських відносин, який належним чином виконав договірні зобовязання.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 331 ГПК України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Рішення Господарського суду Львівської області по справі №914/435/17 ухвалено 16.05.2017р., наказ на його виконання видано судом 07.06.17 р., часткове погащення заборгованості по рішенню суду відбулось аж у грудні 2017 р., а боржник звернувся до Господарського суду Львівської області із заявою про розстрочення виконання судового рішення у лютому 2018р. терміном на 6 місяців до 31.08.2018р.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч.1 ст.327 ГПК України).

Згідно рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012р. № 18-рп/2012 "У справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю "ДІД Конс" щодо офіційного тлумачення положень пункту 15 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" у взаємозв'язку з положеннями частини першої статті 41, частини п'ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України, статті 115 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 1.3, 1.4 статті 1, частини другої статті 2, абзацу шостого пункту 3.7 статті 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" (справа про стягнення заборгованості з підприємств паливно-енергетичного комплексу) виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

У рішенні Конституційного Суду України від 25.04.2012р. у справі № 11-рп/2012 2012 "У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень пункту 20 частини першої статті 106, частини першої статті 111-13 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв'язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України" зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

За практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (Рішення у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року).

Як висновок Суд визнає, що хоча можна погодитися з тим, що Договірні Сторони мають право за виняткових обставин і, як це має місце в цій справі, користуючись свободою розсуду, контролювати використання власності, втручатися у судові провадження з виконання судових рішень, таке втручання не повинне спричиняти перешкоди виконанню судового рішення, позбавляти його чинності, безпідставно його відстрочувати або, ще гірше, підривати суть цього рішення (рішення ЄСПЛ від 28.07.1999р. у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" N 22774/93, п. 74).

Існування заборгованості, підтверджене обов'язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить майно цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, заява N 3236/03, п. 43).

Апелянт зазначає, що Державною фіскальною службою України коштів для обслуговування приміщень адмінбудинку не виділено в необхідному обсязі, однак послуги з прибирання та інші послуги надаються, а припинення надання послуг по утриманню адмінбудинку Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області паралізує роботу установи. Однак, як обгрунтовано зазначає ДП СВЦ засноване на державній власності Державною фіскальною службою України та належить до сфери управління останньої, що свідчить про рівні умови для здійснення господарської діяльності як апелянтом так і стягувачем.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, спростовуються вищенаведеними аналізом матеріалів справи та нормами матеріального права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Усе викладене дає підстави для залишення без задоволення апеляційної скарги, оскаржуваної ухвали суду без змін, у звязку із чим згідно із ст. 129 ГПК України на апелянта покладаються судові витрати.

Керуючись ст. ст. 129, 252, 269, 270, 271, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Львівської області від 07.03.2018р. у цій справі без змін.

2. Судові витрати покласти на ДП ВСЦ у Львівській області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Дубник О.П.

Суддя Зварич О.В.

Суддя Хабіб М.І.