донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

23.04.2018 справа №905/2804/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого (судді-доповідача): суддів при секретарі судового засідання: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4
за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: від третьої особи: не зявився; не зявився; не зявився;
розглянувши апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ, Донецька область
на рішення господарського суду Донецької області
від 08.02.2018 (повний текст складено та підписано 12.02.2018)
у справі № 905/2804/17 (суддя Чернова О.В.)
за позовомДочірнього підприємства "Донецький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м. Покровськ, Донецька область
до Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ, Донецька область
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, м. Маріуполь, Донецька область
простягнення інфляційних нарахувань в розмірі 161 946,23грн. та 3 % річних в розмірі 16 753,94 грн.
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року до господарського суду звернулось Дочірнє підприємство "Донецький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м. Покровськ, Донецька область (Позивач) із позовом до Служби автомобільних доріг України, м. Краматорськ, Донецька область (Відповідач) про стягнення інфляційних нарахувань в розмірі 161 946,23 грн. та 3% річних в розмірі 16 753,94 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач посилається на порушення Відповідачем строку виконання зобов`язання за договором підряду №2-56 від 12.06.2013, заборгованість за яким підтверджена рішенням господарського суду Донецької області від 29.03.2017 у справі № 905/293/17.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 16.01.2018 до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача було залучено Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, м. Маріуполь, Донецька область (Третя особа).

Рішенням господарського суду Донецької області від 08.02.2018 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 3% річних в розмірі 16 077,34 грн., інфляційні в розмірі 145 382,24 грн. та судовий збір в розмірі 2 421,91 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права України, з висновками, викладеними в рішенні, які не відповідають обставинам справи.

Зокрема, заявник апеляційної скарги посилається на те, що з огляду на приписи п. 4.1 Договору та враховуючи, що бюджетне фінансування було відсутнє, підстави до нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних відсутні. Посилається на те, що платіжне доручення № 10 від 03.11.2016 щодо фінансового зобовязання за договором підряду № 2-56 від 12.06.2013 на суму 195 999,60 грн. не було прийнято до виконання УДКСУ з огляду на те, що обсяги фінансування виконаних у попередні періоди робіт на 2016 рік по Донецькій області відповідно до Постанови КМУ № 498 від 17.06.2015 були відсутні.

Відповідач також зауважує на порушенні судом першої інстанції приписів ст.ст. 256 257 ЦК України, через незастосування строків позовної давності, оскільки на думку Відповідача строк для предявлення Позивачем претензії настав 27.01.2014, то строк позовної давності сплинув 27.01.2017.

Крім того, наголошує, що судом першої інстанції не враховано, що обставини, які стали причиною прострочення оплати, виникли не з вини Служби автомобільних доріг, оскільки факт проведення АТО на території Донецької області негативно вплинув на подальшу життєдіяльність підприємства Відповідача та відповідно на можливість вчасного проведення розрахунків з контрагентами.

15.12.2017 набув чинності Господарський процесуальний кодекс України в новій редакції відповідно до Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-19 від 03.10.2017.

Так, згідно ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ГПК України).

Відповідно до приписів п. 9 ч. 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України в редакції, що вступила в силу 15.12.2017 згідно з Законом України №2147-19 від 03.10.2017, розгляд означеної апеляційної скарги здійснюється в порядку Господарського процесуального кодексу України в редакції, що діє з 15.12.2017.

Відзиву на апеляційну скаргу Позивачем не надано.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином, у звязку з чим судова колегія вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності учасників справи, що не скористались своїм правом на участь в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Донецької області у справі № 905/293/17 від 29.03.2017, яке набрало законної сили, стягнуто з Відповідача на користь Позивача заборгованість за договором №2-56 від 12.06.2013 в розмірі 195 999,60 грн.

Вищезазначеним судовим рішенням в межах даної справи, встановлені наступні обставини, що в силу ст. 75 ГПК України мають преюдиційне значення у розгляді даної справи, а саме:

- укладення 12.06.2013 між сторонами договору №2-56, за умовами п. 1.1 якого Позивач зобовязався за завданням Відповідача своїми силами і засобами, на власний ризик виконати послуги з поточного середнього ремонту автомобільної дороги від (Н-21) Мануйлівка Дмитрівка, км 0+000 км 7+100 (об`єкт) відповідно до затвердженої кошторисної документації та в обумовлений цим договором термін, а Відповідач прийняти і оплатити такі послуги;

- факт виконання Позивачем робіт за вказаним договором в сумі 195 999,60 грн. та граничний строк оплати цих робіт 30.01.2014;

- обставини порушення Відповідачем грошового зобовязання щодо оплати за виконані роботи в сумі 195 999,60 грн.

Таким чином, враховуючи, що судовим рішенням у справі № 905/293/17 встановлені обставини порушення Відповідачем обовязку за договором №2-56 від 12.06.2013, зокрема, невиконання грошового зобовязання на суму 195 999,60 грн., колегія суддів вважає, що доведеність цих обставин не досліджується судом в межах даної справи, в силу вищенаведеної норми закону.

Судом першої інстанції встановлено, що грошове зобовязання в сумі 195 999,60 грн. Відповідачем виконано у повному обсязі, але із простроченням 30.08.2017.

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Проте, Відповідач заперечує проти позовних вимог щодо нарахування 3% річних та інфляційних, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що з огляду на приписи п. 4.1 Договору, через відсутність бюджетного фінансування, підстави до нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних відсутні.

Відповідач наголошує, що судом першої інстанції не враховано, що обставини, які стали причиною відсутності оплати, виникли не з його вини, а внаслідок того, що саме Казначейством було відмовлено Відповідачу у прийняті до виконання платіжних доручень в органах ДКСУ у звязку з обмеженням здійснення видатків та відсутністю обсягів фінансування на 2016 рік по Донецькій області.

Разом з тим, обмеження здійснення видатків не змінює обов'язку Відповідача щодо оплати виконаних робіт за Договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції, з чим погоджується судова колегія, встановлено, що правовідносини сторін виникли на підставі Договору та регулюються нормами ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 526, ч. 1 ст. 530, ч. 1 ст. 612 та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, матеріалами справи підтверджується, що грошове зобовязання Відповідача є простроченим.

Судова колегія не приймає до уваги доводи Відповідача про відсутність бюджетного фінансування, оскільки відсутність вини боржника не є достатньою підставою до звільнення від обовязку сплати 3% річних та інфляційних за час прострочення виконання грошового зобовязання.

Відповідно до ст.ст. 74, 76 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з частиною першої статті 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність Відповідача, як контрагента за Договором і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Одночасно, приписи ч. 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення від відповідальності.

Також, Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 256, 267 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Така заява Відповідача наявна в матеріалах справи.

Щодо предмету спору в межах даної справи, який безпосередньо не охоплює суму основного боргу, але стосується періоду прострочення її оплати, то у звязку з тривалим характером порушеного права, трирічний строк позовної давності має відраховуватись: з моменту кожного дня прострочення за вимогами про стягнення 3% річних, а за вимогами про стягнення інфляційних втрат з останнього числа кожного повного місяця, за який такі втрати настали.

Оскільки Позивач звернувся до суду 05.12.2017 (згідно відбитка штемпеля відділу документального забезпечення та контролю), а нарахування 3% річних та інфляційних втрат ним було зроблено починаючи з 04.02.2014, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що в силу вимог ст. 257 ЦК України, стягненню з Відповідача на користь Позивача підлягають 3% річних в розмірі 16 077,34 грн. за період з 05.12.2014 по 29.08.2017 як такі, які заявлені у межах трирічного строку позовної давності, а інфляційні втрати в розмірі 145 382,24 грн. за період з 01.01.2015 до 01.08.2017 (з урахуванням здійсненого судом першої інстанції розрахунку).

Строк позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 25.10.2014 по 04.12.2014 судом першої інстанції застосовано вірно.

Отже судова колегія вважає право Позивача таким, що порушене, а отже погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 3% річних в розмірі 16 077,34 грн. за період з 05.12.2014 по 29.08.2017 за прострочення виконання грошового зобовязання та 145 382,24 грн. інфляційних втрат за період з 01.01.2015 до 01.08.2017.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та спростовані вищевикладеними висновками судової колегії.

Будь-яких порушень норм процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судова колегія не вбачає.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області від 08.02.2018 у справі № 905/2804/17 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на Відповідача.

Керуючись ст.ст. 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ, Донецька область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 08.02.2018 у справі № 905/2804/17 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у звязку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Службу автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ, Донецька область.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 02.05.2018.

Головуючий (суддя-доповідач) О.В. Стойка

Судді І.В. Зубченко

ОСОБА_3