РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.04.2018Справа № 910/1429/18

Господарський суд міста Києва у складі: головуючий - суддя Лиськов М.О.,

при секретарі судового засідання Бородині В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Фізичної особи-підприємця Сиволожського Валентина Леонідовича

(04112, АДРЕСА_1)

до Державного підприємства "Спортивний комплекс "Авангард"

(04119, м. Київ, вул.Мельникова, буд.46)

про визнання права оренди за договорами оренди нерухомого майна

Представники учасників справи:

від позивача: Степ'юк В.С.,

від відповідача: не з'явився

від третьої особи-1: ОСОБА_3

від третьої особи-2: ОСОБА_4

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

08.02.2018 Фізичної особи-підприємця Сиволожського Валентина Леонідовича звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Спортивний комплекс "Авангард" про визнання права оренди за договорами оренди нерухомого майна.

Ухвалою суду від 12.02.2018 позовну заяву Сиволожського Валентина Леонідовича залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків - 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, але не пізніше 23.02.2018.

22.02.2018 від Сиволожського Валентина Леонідовича надійшла заява про усунення недоліків на виконання ухвали суду від 12.02.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2018 порушено провадження у справі № 910/1429/18 та призначено розгляд справи на 14.03.2018 року.

У судове засідання 14.03.2018 з'явились представники сторін.

В судовому засіданні 14.03.2018 було оголошено перерву до 28.03.2018 та викликано в судове засідання Міністерство молоді та спорту як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача.

В судове засідання 28.03.2018 з'явились представники сторін.

Представники сторін зазначили суду, про те, що заяв і клопотань не мають і те, що ними вчинені всі необхідні дії, вчинення яких передбачене Господарським процесуальним кодексом України у підготовчому провадженні, в зв'язку з чим не заперечували проти переходу розгляду справи по суті.

Ухвалою суду від 28.03.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу №910/1429/18 до судового розгляду по суті на 11.04.2018.

Після відкриття судового засідання із розгляду справи по суті представником позивача було заявлено усне клопотання про продовження процесуального строку для залучення Регіонального відділення Фонду державного майна по м. Києву в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача. На думку позивача, ухвалене судом рішення по справі, може вплинути на права та обов'язки зазначеної юридичної особи.

Зазначене клопотання було розглянуто в судовому засіданні 11.04.2018 та задоволено судом.

Ухвалою суду від 11.04.2018 до розгляду у справі судом залучено Регіональне відділення Фонду державного майна по м. Києву в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача.

В судове засідання, призначене на 23.04.2018 з'явилися представники позивача, третьої особи-1 та третьої особи-2.

Представник позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представники третьої особи-1 та третьої особи-2 проти позовних вимого заперечували в повному обсязі, вказували на їх безпідставність та необґрунтованість, просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача у судове засідання, призначене на 23.04.2018 не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, проте відповідач скористався належним йому процесуальними правами шляхом подання відзиву.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

В судовому засіданні 23.04.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та заперечення представників третьої особи-1 та третьої особи-2, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Підприємством "Дитячо-юнацький учбово-спортивний центр профспілок м. Києва "Авангард" та ФОП Сиволожський B.JI. у 2017 було укладено два договори оренди:

- Договір № 0108 від 01.08.2017р. щодо оренди приміщень загальною площею 1021,38 м2 розташованих у будинку 48, по вул. Мельникова у м. Києві, термін дії договору з 01.08.2017р. по 30.07.2020р. (далі - Договір № 0108 від 01.08.2017р.)

- Договір № 0109 від 01.09.2017 р. щодо оренди трьох приміщень загальною площею 86,8 м2 на 1-му поверсі будинку 46 , по вул. Мельникова у м. Києві, термін дії договору з 01.09.2017р. по 31.08.2020 р. (далі - Договір № 0109 від 01.09.2017р.)

Строк дії зазначених договорів оренди встановлено у п. 8.1 Договору - до 30.07.2020р. та до 31.08.2020р. відповідно.

З матеріалів справи вбачається, що 04.01.2018р. в адресу ФОП Сиволожський B.J1. (далі - Орендар) надійшов від Державного підприємства "Спортивний комплекс "Авангард" (далі - Орендодавець) лист №2/27-12-17 від 27.12.2017р., в якому зазначено про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права господарського відання на вищевказані будівлі по вул. Мельникова, 48 та споруди по вул. Мельникова, 46 у м. Києві за державним підприємством "Спортивний комплекс "Авангард".

Зазначеним листом відповідач також повідомив позивача про зміну власника орендованих будівель за Договорами оренди № 0108 від 01.08.2017р., № 0109 від 01.09.2017р. та поінформовано про необхідність у строк до 30.12.2017р. звільнити займані приміщення.

Таким чином, судом встановлено, що за Договором оренди № 0108 від 01.08.2017р. та Договором оренди №0109 від 01.09.2017р. відбулася зміна власника речі, переданої у найм, у зв'язку з чим до нового власника речі, відповідача по справі, перейшли відповідні правомочності щодо передачі у найм і оренду) нежитлових приміщень за договорами оренди.

Однак, як встановлено судом та не спростовано відповідачем, у вказаних договорах оренди відсутні положення щодо припинення договорів у разі зміни власника об'єкту оренди. За таких обставин, не зважаючи на зміну власника орендованих нами приміщень, згадані вище договори є чинними, а до ДП «Спортивний комплекс «Аваргард» перейшли усі права та обов'язки орендодавця по згаданим вище договорам.

За твердженням позивача, котрі підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачем, станом на день звернення позивача з позовом до Господарського суду, ні Договір № 0108 від 01.08.2017р., ні Договір № 0109 від 01.09.2017р. не розірваний, не визнані у встановленому порядку недійсними, а тому є обов'язковими для обох договірних сторін.

Судом встановлено, що за своєю правовою природою правовідносини сторін є договором наймом.

Статтею 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 762 цього Кодексу за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ст. 285 ГК України орендар зобов'язаний, зокрема, своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Відповідно до ст. 526 ЦКУ зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічний припис містять п.п. 1, 7 ст.193 ГК України.

Статтею 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов'язки за договором оренди. Сторони можуть встановити в договорі оренди, що в разі відчуження власником об'єкта договір оренди припиняється.

Також, приписами статті 770 Цивільного кодексу України, зазначено, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється.

Як зазначено в абзацах 3 та 4 п.5.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", слід враховувати, що передбачені статтею 785 ЦК України наслідки, пов'язані з моментом припинення договору оренди (найму). Підстави припинення даного виду договорів визначені в частині другійстатті 291 ГК України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено. Водночас у розгляді справ зі спорів, що виникають з договорів оренди будівель або інших капітальних споруд, господарські суди мають враховувати умови договору та спеціальні норми статті 795 ЦК України, в силу яких договір найму припиняється з моменту оформлення відповідних документів (актів), що підтверджують повернення наймачем предмета договору найму.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що враховуючи факт зміни власника речі переданої у найм, відповідач прийняв на себе всі права та обов'язки Орендодавця за укладеними договорами оренди, які належали попередньому Орендодавцю й власнику приміщень - підприємству "Дитячо-юнацький учбово-спортивний центр профспілок м. Києва "Авангард".

Основним обов'язком наймача, відповідно до ч.1 ст. 762 ЦКУ, є внесення плати за користування майном (орендна плата), яка підлягає сплаті новому власнику речі, в даному випадку - відповідачу.

Таким чином, судом встановлено, що у зв'язку з такою зміною власника речі переданої у найм, відбулась заміна кредитора (Орендодавця) у зобов'язанні, за яким боржник (Орендар) повинен виконувати свій обов'язок належним чином перед новим кредитором.

Позивачем стверджується, що вимагаючи від позивача звільнення приміщень, відповідачем фактично штучно створено ситуацію, за якої Орендар (боржник у орендному зобов'язанні по сплаті орендних платежів) позбавлений можливості належним чином виконувати свій обов'язок по оплатним договорам оренди.

Як встановлено судом, зазначені дії свідчать про невизнання з боку відповідача прав позивача на користування орендованими приміщеннями як Орендаря за діючими договорами оренди.

Відповідно до ч.1 ст. 613 ЦКУ кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора (ч.2 ст. 613 ЦКУ).

Згідно ч.4 ст. 612 ЦКУ прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Отже, за твердженням позивача, подальше добросовісне володіння приміщеннями позивачем та використання ним свого законного права оренди за договорами оренди неможливе без їх судового захисту шляхом визнання права позивача (Орендаря) на подальше користування орендованими ним приміщеннями.

Судом зазначається, що згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи з системного аналізу ст. ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одночасно з цим, з огляду на обраний позивачем спосіб захисту, господарський суд зазначає, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 21.05.2012 р. у справі № 6-20цс11, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази в сукупності з встановленими обставинами справи, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними у розумінні ст. 73, 74, Господарського процесуального кодексу України доказами, наявність у нього чинного (діючого) суб'єктивного права та порушення цього права з боку відповідача шляхом невизнання за Фізичною особою-підприємецем Сиволожським Валентином Леонідовичем права оренди за Договором № 0108 від 01.08.2017р. оренди приміщень загальною площею 1021,38 м2 розташованих у будинку 48, по вул. Мельникова у м. Києві до 30.07.2020р. та права оренди за Договором № 0109 від 01.09.2017р. оренди приміщень загальною площею 86,8 м2 на 1-му поверсі будинку 46Б, по вул. Мельникова у м. Києві до 31.08.2020р.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Сиволожського Валентина Леонідовича підлягають задоволенню у повному обсязі.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Позивачем заявлено про стягнення 17 600 грн. судових витрат за надання правничої допомоги.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

П. 5.2 Договору про надання правової допомоги від 01.11.2017 визначено, що оплата за надані послуги проводиться відповідно Звіту виконаних робіт, який є складовою частиною Договору.

До матеріалів справи позивачем не долучено жодного доказу понесених позивачем на правову допомогу та інших втрат на виконання вимог вказаного Договору.

Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що розмір заявлених судових витрат на правову допомогу є необґрунтований та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, у разі задоволення позову, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Сиволожського Валентина Леонідовича задовольнити повністю.

2.Визнати за Фізичною особою-підприємцем Сиволожським Валентином Леонідовичем право оренди за Договором № 0108 від 01.08.2017р. оренди приміщень загальною площею 1021,38 м2 розташованих у будинку 48, по вул. Мельникова у м. Києві до 30.07.2020р.

3.Визнати за Фізичною особою-підприємцем Сиволожським Валентином Леонідовичем право оренди за Договором № 0109 від 01.09.2017р. оренди приміщень загальною площею 86,8 м2 на 1-му поверсі будинку 46Б, по вул. Мельникова у м. Києві до 31.08.2020р.

4.Стягнути з Державного підприємства "Спортивний комплекс "Авангард" (04119, м. Київ, вул. Мельникова, буд.46; код ЄДРПОУ 2633410) на користь вимоги Фізичної особи-підприємця Сиволожського Валентина Леонідовича (АДРЕСА_1; код ЄДРПОУ НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 3524 грн. 00 коп.

5.Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 26.04.2018

Суддя М.О. Лиськов