ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 906/1302/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.,

за участю секретаря судового засідання - Журавльова А.В.

за участю представників:

позивача - Грінчук Н.А.

відповідача - адвокат Евін А.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.09.2017 (головуючий суддя Розізнана І.В., Мельник О.В., Василишин А.Р.)

у справі № 906/1302/16

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області

до Публічного акціонерного товариства "Головинський граніт"

про стягнення 3 140 006,60 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області (далі - Позивач) звернулося в Господарський суд Житомирської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Головинський граніт" (далі - Відповідач) про стягнення 3 140 006,60 грн неустойки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідач, всупереч п.2.4 укладеного між сторонами договору оренди №22 від 21.12.2001 та ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", не повернув Позивачу об'єкт оренди - цілісний майновий комплекс державного підприємства "Головинский кар'єр" після припинення дії договору оренди, у зв'язку з чим, Позивач, на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України нараховує Відповідачу неустойку в розмірі подвійної плати за користування майном після припинення орендних відносин.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 29.05.2017 (суддя Машевська О.П.) позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на рахунок Державного бюджету України 1 570 003,30 грн орендної плати. У стягненні 1 570 003,30 грн неустойки відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що на момент укладення договору оренди (21.12.2001) не діяв чинний Цивільний кодекс України, отже до правовідносин, що склалися між сторонами не підлягає застосуванню ч. 2 ст.785 Цивільного кодексу України, оскільки вона погіршує становище орендаря. Натомість суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до ч.2 ст. 795 Цивільного кодексу України, у зв'язку з непідписанням між сторонами акту приймання-передачі орендованого майна, договір оренди не вважається припиненим, а отже з Відповідача підлягає до стягнення орендна плата за весь час користування майном.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.09.2017 рішення суду першої інстанції скасовано. Прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.

Постанова апеляційної інстанції мотивована тим, що фактичні відносини сторін після закінчення строку дії договору оренди не свідчать про можливість виконання Відповідачем зобов'язання з повернення майна, оскільки як орендодавець, так і орендар вживали заходи, пов'язані з поверненням орендованого державного майна, які передбачені Порядком повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди, затвердженим наказом Фонду державного майна України від 07.08.1997 №847 (далі - Порядок), у зв'язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність вини Відповідача у фактичному використанні (збереженні) орендованого майна після закінчення строку дії договору оренди, яка є обов'язковою і необхідною умовою для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст.785 Цивільного кодексу України. Також апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції порушив приписи ст. 22 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) та одночасно самостійно змінив предмет і підставу позову, стягнувши з відповідача орендну плату, кваліфікувавши ці відносини як триваючі орендні.

Позивач подав касаційну скаргу в якій просить скасувати постанову апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

В обґрунтування касаційної скарги Позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було змінено предмет позову, оскільки предметом спору є стягнення коштів та правомірно визначено правову природу цих коштів відповідно до ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України. Також скаржник посилається на неправомірну діяльність Відповідача зі зволіканням повернення майна з оренди, що відповідно до умов договору є обов'язком орендаря; на порушення Порядку саме у зв'язку з неправомірними діями орендаря; та на те, що орендоване майно не перебуває на зберіганні у Відповідача після закінчення терміну дії договору оренди, а орендар безоплатно використовує державне майно.

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, який колегія суддів касаційної інстанції залишає без розгляду, з огляду на відсутність доказів повноважень особи, що підписала даний відзив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі наказу Фонду державного майна України від 30.09.1997 № 78-р, регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області (орендодавець) та ЗАТ "Головинський граніт" (орендар, додатковим договором №10 від 17.08.2011 змінено на ПАТ "Головинський граніт") укладено договір оренди №22 цілісного майнового комплексу ДП "Головинський кар'єр" від 21.12.2001, згідно якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс державного підприємства "Головинський кар'єр" (далі - Підприємство).

Додатковим договором №11 від 11.02.2014 сторони передбачили, що річна орендна ставка за використання Підприємства встановлюється на рівні 12% від вартості майна, а тому орендна плата за базовий місяць оренди грудень 2011 року становить 84 742,44 грн і застосовується з 12.12.2013.

Строк дії договору сторонами неодноразово продовжувався, зокрема, додатковим договором № 6 продовжено дію договору оренди цілісного майнового комплексу до 21.12.2015.

Відповідно до п. 10.7 договору №22 від 21.12.2001 чинність цього договору припиняється, зокрема, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

У зв'язку із невиконанням орендарем істотних умов договору оренди, заборгованості з орендної плати та пені та у зв'язку із завершенням 21.12.2015 терміну дії договору оренди, орендодавцем було прийнято рішення не продовжувати дію договору на наступний строк.

Причиною виникнення спору стало неповернення орендарем орендованого майна Підприємства після припинення договору, у зв'язку з чим орендодавець вимагає сплати неустойки у розмірі подвійної плати за час прострочення на підставі ст. 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Суд апеляційної інстанції, керуючись ст.ст. 610, 613, 614, 759, 760, 785 ЦК України, ч.1 ст.27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Порядком повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 07.08.1997 №847, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, а також на підставі встановлених фактичних обставин у справах №906/245/16, №906/437/16, дійшов висновку про неможливість виконання Відповідачем зобов'язання з повернення майна та, як наслідок, відсутність вини Відповідача у фактичному використанні (збереженні) орендованого майна після закінчення строку дії договору оренди.

Колегія суддів касаційної інстанції не може погодитись з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Пунктом 2.4 договору №22 від 21.12.2001 визначено, що орендар повертає Підприємство орендодавцю у порядку, визначеному чинним законодавством України та цим договором. Підприємство вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.

У разі припинення або розірвання договору орендар зобов'язується повернути орендодавцеві або підприємству, вказаному орендодавцем, орендоване майно Підприємства, у належному стані (п. 5.7 договору).

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Згідно із статтею 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, у випадку, якщо орендар не повернув орендодавцеві орендоване майно у разі закінчення строку, на який його було укладено, це є порушенням зобов'язання орендаря з повернення об'єкта оренди орендодавцеві.

Частиною першою статті 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Таким чином, неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин. Для притягнення наймача, який порушив зобов'язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України. Водночас, за змістом абзацу другого частини першої статті 614 ЦК України обов'язок доказування невинуватості особи, яка порушила зобов'язання, покладається саме на цю особу.

Порядком повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди, затвердженим наказом Фонду державного майна України від 07.08.1997 №847 (далі - Порядок) визначено особливий порядок повернення цілісних майнових комплексів державних підприємств, який не обмежений фактом надання та підписанням сторонами договору акта прийому-передачі після припинення договору оренди.

Так, відповідно до статті першої, Порядок забезпечує реалізацію положень статей 26, 27, 28 і 29 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" і регулює здійснення комплексу заходів і процедур, пов'язаних з поверненням орендованого державного майна: інвентаризації і оцінки майна орендованих підприємств, визначення часток держави і орендаря у цьому майні, врахування заборгованості орендарів по орендних платежах, приймання-передавання майна, вибору організаційно-правової форми підприємства, заснованого на поверненому після оренди державному майні і, при необхідності та за згодою орендаря, майні орендаря.

Цей Порядок поширюється на випадки повернення цілісних майнових комплексів державних підприємств та організацій, їх структурних підрозділів, цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів (далі - орендовані підприємства) після припинення (внаслідок закінчення строку) договору оренди, розірвання договору оренди за погодженням сторін або за рішенням суду.

Порядок визначає зміст і послідовність процедур припинення або розірвання договору оренди і реорганізації орендованого підприємства.

На підставі досягнутої домовленості орендодавець своїм наказом утворює спільну комісію по розмежуванню і оцінці майна орендованого підприємства (надалі - Комісія). До складу Комісії входять представники орендодавця і орендаря. На вимогу однієї з сторін до роботи в Комісії можуть залучатися і представники органу управління відповідним державним майном.

Відповідно до п. 51 Положення про інвентаризацію майна державних підприємств, що приватизуються (корпоратизуються), а також майна державних підприємств та організацій, яке передається в оренду (повертається після закінчення строку дії договору оренди або його розірвання), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.1993 №158 (далі - Положення) інвентаризація майна, що підлягає поверненню з оренди, проводиться інвентаризаційною комісією, яка утворюється орендодавцем, до складу якої входить представник орендодавця, а також керівник і головний бухгалтер орендаря. Голову інвентаризаційної комісії призначає орендодавець. У разі проведення інвентаризації під час передачі майна державних підприємств та організацій, цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів в оренду та у зв'язку із закінченням строку дії договору оренди або його розірванням їх керівники та головні бухгалтери несуть відповідальність за надання інвентаризаційній комісії достовірної і в повному обсязі інформації (до п. Положення).

Згідно з п.10 ст. 2 Порядку за даними інвентаризації складаються зведений акт інвентаризації та протокол розподілу вартості майна між орендодавцем і орендарем, які Комісія подає на погодження орендарю і затвердження орендодавцю. На основі протоколу про результати інвентаризації складаються передавальний і розподільчий баланси з виділенням по кожному рядку часток держави і орендаря.

Після закінчення своєї роботи Комісія подає орендодавцеві і орендареві: а) зведений акт інвентаризації цілісного майнового комплексу орендованого підприємства; б) протокол розподілу вартості майна між орендодавцем і орендарем; в) акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу орендованого підприємства, з зазначенням у ньому державної і орендарської часток у майні; г) акт приймання-передавання від орендаря орендодавцю державної частки у майні орендованого підприємства; ґ) передавальний баланс; д) розподільчий баланс (п. 20 ст. 2 Порядку).

Після затвердження акта оцінки визначена за ним державна частка у цілісному майновому комплексі орендованого підприємства повертається орендодавцю згідно з актом приймання-передавання майна (п. 22 ст.2 Порядку).

Таким чином, як вбачається з Порядку, на Комісію покладено обов'язок по розмежуванню і оцінці майна орендованого підприємства, яка за результатом своєї роботи подає орендодавцю та орендарю документи, визначені в п.20 Порядку, які, після затвердження акта оцінки, складають акт приймання-передавання орендодавцю визначеної за ним державної частки у цілісному майновому комплексі орендованого підприємства.

Зазначаючи, що фактичні відносини сторін після 21.12.2015 не свідчать про можливість виконання Відповідачем зобов'язання з повернення майна, оскільки як орендодавець, так і орендар вживали заходи, пов'язані з поверненням орендованого державного майна, які передбачені Порядком, суд апеляційної інстанції не врахував, що законом і договором обов'язок повернення орендованого майна покладено на орендаря, а завдання з виконання та дотримання процедури повернення орендованого майна Підприємства з оренди, відповідно до Порядку, покладені на Комісію.

Отже, предметом доказування у даній справі є обставини вжиття орендарем всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання обов'язку з повернення об'єкта оренди, в тому числі й щодо забезпечення роботи Комісії, оскільки вина орендаря у разі несвоєчасного повернення орендованого майна, в силу вимог ст. 614 ЦК України, презюмується.

Проте, суд апеляційної інстанції не з'ясував обставин щодо дотримання порядку створення інвентираційної комісії та спеціальної Комісії з точки зору своєчасності надання орендарем кандидатур своїх представників до складу цих комісій, можливого зволікання у роботі комісій з причин, пов'язаних з участю (неучастю) представників орендаря у їх роботі, зокрема, щодо своєчасності проведення засідань, надання орендарем документів, необхідних для роботи Комісії, складання Комісією документів, визначених п. 20 Порядку, передачі їх сторонам договору оренди.

В матеріалах справи наявний протокол розподілу вартості майна між орендодавцем та орендарем складений Комісією, створеною згідно з наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області від 25.04.2016 №329, та затверджений орендодавцем та орендарем.

Однак, судом апеляційної інстанції не досліджено та не перевірено, чи подавались Комісією інші документи, передбачені п.20 Порядку. Якщо не подавалися, то чи доведено орендарем вжиття з його боку всіх необхідних заходів для виконання свого обов'язку. Якщо ж подавалися, то ким саме із сторін та з яких причин не були погоджені (затверджені).

Отже, суди повинні надати юридичну оцінку встановленим обставинам з точки зору доведеності орендарем вжиття всіх заходів щодо належного виконання свого обов'язку з своєчасного повернення орендованого майна.

Зі змісту п. 21 Порядку вбачається, що у разі незгоди однієї з сторін з результатами розмежування і оцінки майна орендованого підприємства та визначення часток держави і орендаря у статутному капіталі господарського товариства, яке може бути утворене на майні орендованого підприємства, вона може звернутися до суду згідно з законодавством України, але лише після складання цих документів.

Тому, судам слід з'ясувати чи виконала Комісія покладені на неї обов'язки і якщо ні, то які заходи було вжито орендарем для належного виконання зобов'язання.

Водночас, складання акта приймання-передачі між сторонами договору можливе лише після надання сторонам документів визначених п. 20 Порядку. Спір між сторонами договору щодо вартості майна не може бути перешкодою для виконання Комісією завдання щодо складання і подачі документів, оскільки вирішення такого спору, на підставі п.21 Порядку, можливе лише після подання Комісією цих документів.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає помилковим посилання апеляційного господарського суду на листування сторін, що стосується складання акту приймання-передачі та пропозицій щодо повернення Підприємства, оскільки ці докази, в розумінні ст. 34 ГПК України (в редакції до 15.12.2017), не є належними та допустимими доказами у вирішенні питання повернення орендованого майна Підприємства з оренди відповідно до Порядку, з огляду на те, що складання акта приймання-передачі здійснюється на підставі документів, які Комісія складає та подає орендодавцю та орендарю (п.20 Порядку).

Проте, суди не з'ясували, чи були складені Комісією своєчасно, в повному обсязі відповідно до п.20 Порядку документи і чи передані вони сторонам.

В залежності від встановлення обставин та доведення орендарем відсутності його вини у не виконанні Комісією завдань, які на неї покладені, суд повинен вирішити спір з дотриманням вимог чинного законодавства.

Посилання Відповідача на те, що відсутність його вини не потребує доказування з огляду на рішення суду в іншій справі №906/245/16, колегія суддів відхиляє як необґрунтоване, оскільки наявність чи відсутність вини не є тією обставиною, яка в силу приписів процесуального закону не потребує доказування, а правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для господарського суду (ч. 7 ст. 75 ГПК України).

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що місцевий господарський суд, в порушення ст. 22 ГПК України (в редакції до 15.12.2017), одночасно самостійно змінив підставу та предмет позову, стягнувши з Відповідача орендну плату, кваліфікувавши ці відносини як триваючі орендні, а також з тим, що суд першої інстанції порушив принцип правової визначеності, оскільки стягнув з Відповідача орендну плату за спірний період, що вже було предметом розгляду у справі №906/245/16, де було відмовлено в задоволенні даної позовної вимоги.

Щодо доводів касаційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції не було змінено предмет та підставу позову, то вони відхиляються Касаційним господарським судом, оскільки Позивач звернувся з позовом про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованим майном Підприємства (предмет позову) у зв'язку з неповерненням орендарем цього майна після припинення договору оренди (підстава позову), в той час, як суд першої інстанції стягнув орендну плату за спірний період у зв'язку з тим, що договір оренди не припинився, що є іншими предметом та підставою позову.

Доводи скаржника щодо виконання сторонами Порядку не можуть бути предметом розгляду в суді касаційної інстанції, оскільки це виходить за межі касаційного перегляду.

Щодо доводів скаржника про застосування Позивачем п.11 Порядку та прийняття рішення, оформленого наказом Регіонального відділення ФДМУ по Житомирській області від 20.01.2017 №37, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що постановою Верховного Суду від 19.04.2018 у справі №906/250/17 залишено в силі рішення Господарського суду Житомирської області від 08.06.2017, яким скасовано наказ Регіонального відділення ФДМУ по Житомирській області від 20.01.2017 № 37 "Про передачу Єдиного майнового комплексу колишнього державного підприємства "Головинський кар'єр".

Посилання Позивача на різний предмет спору у справах №906/1302/16 та №906/245/16 та на різний період стягнення коштів за користування майном, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки дані обставини досліджувались апеляційним господарським судом, з висновком якого суд касаційної інстанції в цій частині погодився.

Частинами 1, 2 статті 300 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

В силу приписів п. 1 ч. 3, ч. 4 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З огляду на межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтями 300, 310 ГПК України, враховуючи, що і суд першої, і суд апеляційної інстанції припустились порушення норм матеріального та процесуального права, постанова апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, в зв'язку з чим касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги наведене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і, в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством, прийняти відповідне рішення.

При цьому, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що з'ясування та дослідження усіх істотних для даної справи обставин в сукупності з наданими сторонами поясненнями, має істотне значення для вирішення спору у цій справі та є підґрунтям для подальших висновків щодо наявності (або відсутності) підстав для задоволення позову за наведених у позовній заяві предметом та підставою позову.

Оскільки справа передається на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат у порядку статті 129 ГПК України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області - задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 29.05.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.09.2017 у справі № 906/1302/16 - скасувати.

3. Справу № 906/1302/16 направити на новий розгляд до Господарського суду Житомирської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Суховий В.Г.

Судді Берднік І.С.

Міщенко І.С.