ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2018р. Справа №914/348/18

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Матвіїва Р.І., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Фізичної особи-підприємця Ступницького Петра Івановича, Волинська область, Луцький район, с. Підгайці,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Світлика Павла Михайловича, м. Львів-Рудне,

предмет позову: стягнення 7 293,08 грн.,

підстава позову: порушення умов договору-заявки на перевезення вантажу №11/01 від 23.01.2017 р.,

у порядку письмового провадження без виклику сторін.

Обставини розгляду справи. 26.02.2018 року до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Ступницького Петра Івановича б/н від 22.02.2018 року до Фізичної особи-підприємця Світлика Павла Михайловича про стягнення 7 293,08 грн., з яких 5 000,00 грн. основного боргу, 1 471,92 грн. пені та 821,16 грн. інфляційних втрат, у зв'язку з порушенням умов договору-заявки на перевезення вантажу №11/01 від 23.01.2017 р.

Ухвалою суду від 03.03.2018 року позовну заяву Фізичної особи-підприємця Ступницького Петра Івановича б/н від 22.02.2018 року залишено без руху, встановлено Фізичній особі-підприємцю Ступницькому Петру Івановичу строк 5 днів з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви у спосіб доплати 162,00 грн. судового збору.

Ухвалу про залишення позовної зави без руху позивач отримав 12.03.2018 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

16.03.2018 року на адресу суду надійшло клопотання Фізичної особи-підприємця Ступницького Петра Івановича б/н від 13.03.2018 року про долучення до матеріалів справи платіжного доручення про сплату судового збору в сумі 162,00 грн. на виконання вимог ухвали суду від 03.03.2018 року.

Ухвалою суду від 19.03.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву Фізичної особи-підприємця Ступницького Петра Івановича б/н від 22.02.2018 року та відкрито провадження у справі №914/348/18 в порядку спрощеного провадження. Ухвалено розгляд даної справи в порядку спрощеного провадження здійснювати без судового засідання та без виклику сторін. Встановлено сторонам строки для подання відзиву та відповіді на відзив, роз'яснено, що процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до Господарського процесуального кодексу України обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися сторонами протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Ухвалу про відкриття провадження у справі ФОП Світлик П.М. отримав 22.03.2018 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Докази отримання ухвали про відкриття провадження позивачем на час винесення рішення у суду відсутні. Проте, суд зазначає, що вихідна кореспонденція суду надсилалася позивачу на адресу, вказану ним в позовній заяві, яка співпадає з адресою, вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, - АДРЕСА_2. Ухвала про залишення позовної заяви без руху, надісланої на вказану адресу, була отримана позивачем.

У визначений законом і судом строк відповідачем відзиву на позовну заяву не подано, інших заяв, клопотань сторонами не заявлено. Відводів складу суду сторонами не заявлено.

Суд зазначає, що згідно з ч.13 ст.8 ГПК України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст.248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суть спору та правова позиція сторін. Спір між сторонами виник у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за надані позивачем послуги перевезення вантажу, умови яких узгоджені в заявці № 11/01 від 23.01.2017 року. Відповідач частково оплатив послуги перевезення, однак, заборгованість у розмірі 5 000,00 грн. не погасив. За прострочення виконання зобов'язання позивач нарахував 1 471 грн. 92 коп. та інфляційні втрати в розмірі 821 грн. 16 коп.

Відповідач відзиву на позовну заяву у строк, визначений законом і судом, не подав, про відкриття провадження у даній справі повідомлений належним чином за адресою, вказаною в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджено повідомленням про вручення поштового відправлення.

Із матеріалів справи судом встановлено наступне. 23.01.2017 року між ФОП Світликом П.М. (надалі по тексту рішення - відповідач) і ФОП Ступницьким П.І. (надалі по тексту рішення - позивач) підписано договір-заявку № 11/01 на транспортне обслуговування.

Згідно з заявкою ФОП Світлик П.М. є замовником послуги перевезення вантажу з наступними умовами: місце загрузки - Hafenstrabe 49 39340 Haldensleben, дата загрузки - 27.01.2017 року, місце вигрузки - м. Луцьк, дата вигрузки - 30.01.2017 року, місце розмитнення - Малехів, CMR, вантаж - сировина, ставка - 30 000 грн., умови оплати - б/н без ПДВ по оригіналах до 7-10 днів (договір, заявка, рахунок, акт, CMR (2 штуки): в акті та рахунку вписати номера а/м та номер договору, адреса відправки документів - ТОВ «Галич-експорт», а/с 2248, м. Львів, 79008. Перевізник підтвердив договір-заявку і надає наступні автомобілі: Рено, НОМЕР_4, причіп НОМЕР_3, водій ОСОБА_3. Заявка підписана замовником і перевізником та скріплена їхніми печатками, а також містить умову, що факсова копія набуває чинності оригіналу.

Згідно з CMR-накладною, складеною 27.01.2017 року в м. Haldensleben, відправник товару Deutsche Vilomix Tierernahrung GmbH, Hafenstrabe 49 39340 Haldensleben, одержувач - Купава Агро ЛТД, Малехів, Львівська область.

Долучена до позовної заяви товарно-транспортна накладна №РКА2 від 31.01.2017 року містить наступні відомості: автомобільним перевізником ТОВ «Галич-експорт» (водій ОСОБА_3) здійснено перевезення замовника ТОВ спільне українсько-голландське підприємство «Гірсам» від вантажовідправника ТОВ «Купава-Агро»; вантажоодержувач - ТОВ спільне українсько-голландське підприємство «Гірсам»; пункт навантаження - м. Львів, вул. Кукурудзяна, 2, пункт розвантаження - Волинська область, с. Кроватка.

Згідно з долученими до позовної заяви документами вбачається, що перевізником на підставі замовлення договору-заявки на транспортне обслуговування №11/01 від 23.01.2017 року виписано рахунок-фактуру № СП-23 від 01.02.2017 року на суму 30 000,00 грн. та складено акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №СП-23 від 01.02.2017 року на суму 30 000,00 грн.

Згідно з заявкою термін оплати було погоджено до 7-10 днів по оригіналах документів. Як доказ надіслання документів, необхідних для оплати, позивачем долучено фіскальний чек від 02.02.2017 року та повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідно до якого кореспонденцію отримано 16.02.2017 року.

Підписаний відповідачем акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №СП-23 від 01.02.2017 року на суму 30 000,00 грн. у матеріалах справи відсутній. Проте, матеріалами справи підтверджується здійснення відповідачем часткової оплати наданих позивачем послуг. Так, платіжними дорученнями №869, 892, 990 підтверджується здійснення відповідачем оплати транспортних послуг зг. рах. № СП-23 від 01.02.2017 року на загальну суму 25 000,00 грн., зокрема, 23.02.2017 року на суму 10 000,00 грн., 07.03.2017 року на суму 10 000,00 грн., 20.04.2017 року на суму 5 000,00 грн.

Докази оплати решти - 5 000,00 грн. - суми за рахунком № СП-23 від 01.02.2017 року у матеріалах справи відсутні.

Дані факти матеріалами справи підтверджуються, документально не спростовувались.

Дослідивши заявлені позивачем вимоги та долучені до матеріалів справи докази, суд вважає позовні вимоги підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено вище, 23.01.2018 року сторони спору уклали договір-заявку на транспортне обслуговування.

Згідно із статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною першою статті 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до частин першої, другої статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Суд звертає увагу, що поняття договору-заявки не закріплено в чинному законодавстві, проте чіткої заборони укладати подібну форму договорів законодавством не передбачено. Більше того, заявка підписана представниками обох сторін, скріплена їх печатками, у ній погоджені умови здійснення перевезення, тому спрощена письмова форма договору дотримана суб'єктами господарювання ФОП Світликом П.М. і ФОП Ступницьким П.І.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Як встановлено судом вище, ФОП Ступницьким П.І. взято на себе зобов'язання перевезти вантаж з місця загрузки Hafenstrabe 49 39340 Haldensleben до місця вигрузки - м. Луцьк, вартість послуги - 30 000,00 грн.

Відповідно до ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" та пункту 11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, зареєстрованих Міністерством юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568,товарно-транспортна накладна є обов'язковим документом для здійснення внутрішніх перевезень вантажів.

На підтвердження виконання своїх обов'язків позивачем долучено CMR від 27.01.2017 року, товарно-транспортну накладну №РКА2 від 31.01.2017 року, рахунок-фактуру від 01.02.2017 року та акт здачі-приймання робіт від 01.02.2017 року з доказами їх надіслання замовнику.

Суд зазначає про недоліки складених товарно-транспортної накладної №РКА2 від 31.01.2017 року та CMR-накладної. Так, CMR не містить відмітки одержувача товару, тобто не підтверджено отримання ТОВ «Купава Агро» товару, відправленого з пункту призначення, вказаного в заявці. Товарно-транспортна накладна №РКА2 від 31.01.2017 року не містить відміток водія ОСОБА_3 чи перевізника ФОП Ступницького П.І., не містить відмітки вантажовідправника ТОВ спільне українсько-голландське підприємство «Гірсам», а пункт вигрузки товару не співпадає з тим, що узгоджений в заявці.

Разом з тим, оцінюючи докази в їх сукупності, суд зазначає, що факт виконання позивачем своїх обов'язків відповідач не заперечив, про що свідчать докази часткової (в сумі 25 000,00 грн.) оплати рахунку СП-23 від 01.02.2017 року. Решта суми - 5 000,00 грн. залишається не сплаченою. Будучи належним чином повідомленим про відкриття провадження у даній справі, відповідачем не надано доказів на спростування підстав та предмету позову.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Із досліджених в сукупності матеріалів справи, суд доходить висновку про обґрунтованість вимоги про стягнення з відповідача 5 000,00 грн. основного боргу.

Стаття 610 Цивільного кодексу України зазначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 3 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Крім стягнення суми основного боргу, позивач також заявив вимогу про стягнення 1 471 грн. 92 коп. пені та 821 грн. 16 коп. інфляційних втрат.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України).

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ч.1 ст.547 Цивільного кодексу України).

Суд зазначає, що, як сторони не встановили та не погодили умови нарахування пені за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем. Відповідно, вимога про стягнення пені заявлена безпідставно і у її задоволенні суд відмовляє.

Щодо стягнення інфляційних втрат, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу (п.4.1, п.1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»). Крім цього, інфляційні втрати та відсотки річних не є способом забезпечення виконання зобов'язання, на відміну від пені, тому їх стягнення є допустимим незалежно від підстав/порядку їх застосування договором.

Враховуючи отримання відповідачем документів 16.02.2017 року, останнім днем оплати, визначеним як 7-10 днів у договорі-заявці, було 27.02.2017 року. Згідно з платіжними дорученнями, описаними та дослідженими вище, 23.02.2017 року здійснено оплату в сумі 10 000,00 грн. Відповідно, станом на 02.03.2017 року (початок періоду нарахування інфляційних втрат, визначений позивачем, виходити за межі якого у суду не має повноважень) існувала заборгованість у розмірі 20 000,00 грн., однак, уже 07.03.2017 року було сплачено ще 10 000,00 грн. На кінець березня 2017 року існувала заборгованість в розмірі 10 000,00 грн.

П. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція. Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат.

Відтак, за обраний позивачем період сума інфляційних втрат, з урахуванням часткової оплати послуг 20.04.2017 року, становить 771,62 грн., а не 821,16 грн. (за період з 21.04.2014р.-15.02.2018р. сума інфляційних втрат 500,00 грн., а не 549,5 грн.).

Суд звертає увагу, що до позовної заяви долучено також розрахунок заборгованості у вигляді 3% річних, однак, вимоги про їх стягнення в прохальній частині позовної заяви позивачем не заявлено, відповідно предметом спору така не є і правової оцінки суд їй не надає.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 74, 76-80, 129, ч.9 ст.165, ст. ст. 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Світлика Павла Михайловича (АДРЕСА_1 код ЄДР НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця Ступницького Петра Івановича (АДРЕСА_2, код ЄДР НОМЕР_2) 5 000,00 грн. основного боргу, 771,62 грн. інфляційних втрат, 1 391,98 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

У задоволенні вимоги про стягнення 49,54 грн. інфляційних втрат і 1 471 грн. 92 коп. пені відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили в порядку, передбаченому ст. 327 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 16.05.2018 року.

Суддя Матвіїв Р.І.