КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2018 р. Справа№ 910/19388/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання - Добрицька В.С.

учасники справи:

позивача: не з'явився

відповідача 1: Соколов В.В.

відповідача 2: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2018

у справі №910/19388/17 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Фідленс"

2. Приватного підприємства "Вікторіа"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Агропромислова компанія" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним договору поруки №3103/17 від 31.03.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Фідленс" та Приватним підприємством "Вікторіа".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 у справі №910/19388/17 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Агропромислова компанія" подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 у справі №910/19388/17 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та визнати недійсним Договір поруки №3103/17 від 31.03.2017.

Апеляційну скаргу мотивовано неповним з'ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Крім того, в апеляційній скарзі позивачем зазначено, що для забезпечення виконання зобов'язань за Договором поставки його сторони повинні були б передбачити можливість такого забезпечення безпосередньо у тексті Договору поставки, а саме зазначити в умовах Договору поставки можливість укладання Договору поруки. Також, враховуючи відсутність згоди боржника (позивача, апелянта) на забезпечення виконання основного зобов'язання (договір поставки), укладення договору поруки є порушенням приписів ст. 548 ЦК України, у зв'язку із чим, на думку скаржника, Договір поруки є недійсним на підставі ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, як такий, що суперечить нормам діючого законодавства України.

Відповідач 1 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Фідленс" у письмовому відзиві на апеляційну скаргу просив суд залишити рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 у справі №910/19388/17 без змін, а апеляційну скаргу ПрАТ "Агропромислова компанія" без задоволення. Стягнути з ПрАТ "Агропромислова компанія" на користь ТОВ "Торговий дім Фідленс" 4 467,60 грн витрат на професійну правничу (правову) допомогу.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2018 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 у справі №910/19388/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Андрієнко В.В., судді Власов Ю.Л., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №910/19388/17 та призначено розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія" на 17.04.2018.

17.04.2018 у розгляді справи №910/19388/17 оголошено перерву до 26.04.2018.

В судове засідання, яке відбулось 26.04.2018 з'явився представник відповідача 1. Представники позивача (апелянта) та відповідача 2 не з'явились, причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов'язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

Враховуючи належне повідомлення позивача (апелянта) та відповідача 2 про час та місце судового засідання, колегія суддів вирішила слухати справу за їх відсутності.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Частиною 7 вказаної статті передбачено, що закінчивши з'ясування обставин і перевірку їх доказами, суд апеляційної інстанції надає учасникам справи можливість виступити у судових дебатах у такій самій послідовності, в якій вони давали пояснення.

В судовому засіданні 26.04.2018 представник відповідача 1 надав пояснення, в яких заперечував щодо доводів наведених в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, надавши представнику відповідача 1 можливість виступити у судових дебатах, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.02.2017 між Приватним акціонерним товариством "Агропромислова компанія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Фідленс" було укладено договір поставки Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту №19-ПД (далі - Договір поставки).

31.03.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Фідленс" (відповідач 1, кредитор) та Приватним підприємством "Вікторіа" (відповідач 2, поручитель) було укладено договір поруки №3103/17, відповідно до п. 1.1. якого, поручитель поручився перед кредитором за виконання Приватним акціонерним товариством "Агропромислова компанія" (позивач, боржник) обов'язків перед кредитором за договором поставки Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту №19-ПД від 03.02.2017, укладеного між кредитором та боржником. У вказаному договорі відповідач 1 та відповідач 2 встановили обсяг відповідальності відповідача 2, як поручителя в розмірі 1000,00 грн. 03.04.2017 було підписано додаткову угоду якою визначено, що поручитель (відповідач 2) несе солідарну відповідальність в розмірі 1000,00 грн по сплаті основного боргу, 1000,00 грн по сплаті пені, 1000,00 грн по сплаті 20% річних, 1000,00 грн по сплаті інфляційних втрат та 1000,00 грн по сплаті процентів за користування товарним кредитом.

Згідно п. 2.2. вказаного договору поруки, боржник та поручитель несуть солідарну відповідальність за виконання взятих на себе зобов'язань, а кредитор (відповідач 1) вправі пред'явити вимогу про виконання зобов'язань до обох боржників одночасно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вищевказаний договір поруки, укладений без його згоди, суперечить вимогам діючого законодавства, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Згідно ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання.

Чинним законодавством України та умовами оспорюваних договорів поруки не встановлений обов'язок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором.

Волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Згідно ст. 558 Цивільного кодексу України поручитель має право на оплату послуг, наданих боржникові.

Проте чинним законодавством імперативно не зобов'язано поручителя укладати договір поруки на відплатній основі, а також не заборонено виступати поручителем безвідплатно на підставі ч. 3 ст. 6 ЦК України, відповідно до якої сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Викладена позиція не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, однією з яких є свобода договору, та вимогам цивільного законодавства щодо здійснення цивільних прав, у тому числі права особи відмовитися від свого майнового права (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 12 ЦК України).

Як зазначено вище, у відповідності до статей 553, 554 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Чинним законодавством України та умовами як договору поставки, так і оспорюваного договору поруки не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Відповідно до інформаційного листа Вищого Господарського суду України №01-06/1624/2011 від 21.11.2011 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" з метою забезпечення правильної і однакової судової було звернуто увагу господарських судів на практику застосування судом касаційної інстанції у розгляді справ окремих норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського кодексу України (далі - ГК України) та інших актів законодавства, що містять норми матеріального права, а саме:

1) статей 203, 215, 511 ЦК України у розгляді справ зі спорів про визнання недійсним договору поруки, укладеного між кредитором і поручителем без згоди боржника на забезпечення виконання останнім свого обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищенаведеного та з урахуванням встановлених обставин справи, оцінивши всі надані докази, документи та пояснення в їх сукупності, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія" про визнання недійсним договору поруки №3103/17 від 31.03.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Фідленс" та Приватним підприємством "Вікторіа" з підстав їх недоведеності.

Сукупність вищезазначеного дає підстави дійти висновку про дотримання місцевим господарським судом вимог ст.ст. 86, 236 ГПК України щодо всебічного, повного та об'єктивного з'ясування обставин справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, розгляду всіх обставин справи, підтверджених наявними у справі доказами, які мали бути досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи в їх сукупності, керуючись законом та нормами матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору поруки та зазначає, що доводи скаржника стосовно того, що забезпечення за договором поставки має бути передбачено у тексті вказаного договору, тобто зазначено в умовах Договору поставки про можливість укладання Договору поруки, судом до уваги не приймаються з огляду на те, що чинним законодавством України та умовами вищевказаних договорів не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки. Доводи скаржника щодо відсутності згоди апелянта на укладення договору поруки, також не приймаються судом до уваги з огляду на відсутність передбаченого законом обов'язку укладати договір поруки лише за згодою боржника, відсутність згоди боржника на укладання договору поруки не порушує умови дійсності договору поруки та не є підставою недійсності зазначеного правочину.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, в розумінні статті 86 ГПК України, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 у справі №910/19388/17, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 у справі №910/19388/17 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Щодо вимоги відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Фідленс" про стягнення з позивача (апелянта) - Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія" 4 467,60 грн витрат на професійну правову (правничу) допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 123 ГПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у ст.ст. 4, 13, 14, 15 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Фідленс" та Адвокатським об'єднанням "Парадокс" укладено Договір про надання правової (правничої) допомоги №19 від 15.12.2017, відповідно до якого об'єднання приймає на себе зобов'язання надати правову допомогу клієнту в порядку та на умовах визначених цим договором, провести правовий аналіз та консультаційне обслуговування клієнта, у тому числі бути представником клієнта у судових та третейських органах України будь-якої ланки, з усіма необхідними для того повноваженнями.

Згідно п. 5 Додатку №4 до Договору про надання правової (правничої) допомоги №19 від 15.12.2017 мета та обставини з якими звернувся Клієнт до Об'єднання: аналіз, підготовка і обґрунтування правової позиції, та супровід судової справи №910/19388/17 за позовом ПрАТ "Агропромислова компанія" до ТОВ "Торговий дім Фідленс", ПП "Вікторія" у судах апеляційних інстанцій та у Верховному Суді.

Відповідно до рахунку №6 згідно Договору про надання правової (правничої) допомоги №19 від 15.12.2017 вартість наданих адвокатських послуг становить 4 467,60 грн, що складаються з наступного:

- вивчення документальної бази клієнта, та правовий аналіз справи №910/19388/17, розглянутих першою інстанцією - 1 година (коефіцієнт 4) = 1489,20 грн;

- формування та складання правової позиції клієнта, написання та подання відзиву на апеляційну скаргу - 1 година (коефіцієнт 3) = 1116,90 грн;

- супровід справи №910/19388/17 у Київському апеляційному господарському суді, з розрахунку участі представника Об'єднання від імені Клієнта загальною запланованою тривалістю - 1 година (коефіцієнт 5) = 1861,50 грн.

Зазначена сума розрахована на підставі здійснених часових витрат, з урахуванням кваліфікаційного навантаження представників Об'єднання. Згідно ч. 3 Додатку №4 до Договору мінімальна погодинна ставка, використана для розрахунку вартості витраченого кваліфікованого часу, складає 372,30 грн.

У відповідності до належним чином засвідченої копії виписки по особовим рахункам АО "Парадокс" за 12.04.2018, ТОВ "Торговий дім Фідленс" 11.04.2018 здійснено оплату правової (правничої) допомоги по справі №910/19388/17 згідно договору №19 від 15.12.2017 на суму 4,467.60 (отримувач АО "Парадокс").

Представництво інтересів ТОВ "Торговий дім Фідленс" у Київському апеляційному господарському суді здійснювалось адвокатом АО "Парадокс" Соколовим Вячеславом Вікторовичем, повноваження якого підтверджуються наявним в матеріалах справи ордером на надання правової допомоги серія КВ №389464 від 12.04.2018.

Отже, враховуючи те, що відповідачем 1 підтверджено правовий статус адвоката, надано докази фактичного перерахування коштів Адвокатському об'єднанню "Парадокс" на підставі Договору про надання правової (правничої) допомоги від 15.12.2017 №19 за надані адвокатські послуги, суд дійшов висновку, що витрати, понесені ТОВ "Торговий дім Фідленс" за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, відповідають судовим витратам на професійну правничу допомогу в розумінні ст. ст. 123 та 126 ГПК України, відтак підлягають відшкодуванню за рахунок позивача в сумі 4 467,60 грн.

Згідно вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 у справі №910/19388/17 залишити без змін.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія" (72319, Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Героїв України 175, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Фідленс" (17600, Чернігівська обл., Варвинський р-н, смт. Варва, вул. Шевченка 82, кв. 7, ) 4467, 60 грн витрат на правничу допомогу.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/19388/17.

Повний текст постанови складено та підписано 08.05.2018.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді Ю.Л. Власов

С.І. Буравльов