РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.04.2018Справа № 910/1280/18

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Софія»
доПублічного акціонерного товариства Комерційний банк «Євробанк»
провизнання договору частково недійсним
Суддя Босий В.П.

при секретарі судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

позивача:не з'явився;
відповідача:Матющенко О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Софія» (надалі - ТОВ «ТД«Софія») звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Євробанк» (надалі - ПАТ КБ «Євробанк») про визнання договору частково недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений з відповідачем договір кредитної лінії № ЮЛ-161/2011-К від 28.12.2012 в частині п.п. 1.2, 7.1, 11.2, не відповідає вимогами чинного законодавства, а тому є підстави для визнання їх недійсними згідно ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.02.2018 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.03.2018.

23.02.2018 через канцелярію суду від ПАТ КБ «Євробанк» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти позовних вимог та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на рішення господарського суду Одеської області у справі № 916/2510/17 від 13.12.2017, яким надано правову оцінку умовам договору кредитної лінії № ЮЛ-161/2011-К від 28.12.2012.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.03.2018 відкладено підготовче засідання на 28.03.2018.

21.03.2018 через канцелярію суду від ТОВ «ТД«Софія» надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач повністю підтримує свої позовні вимоги та просить їх задовольнити.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 28.03.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.04.2018.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про місце і час розгляду справи по суті повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 414.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, проти позову заперечив та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, оскільки позивача було належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, суд вважає, що неявка представника позивача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 25.04.2018 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.10.2011 між ПАТ КБ «Євробанк» (кредитодавець) та ТОВ «ТД«Софія» (позичальник) був укладений Договір кредиту № ЮЛ-161/2011-К.

28.12.2012 між ПАТ КБ «Євробанк» (кредитодавець) та ТОВ «ТД«Софія» (позичальник) укладено «Договір про внесення змін № 2 до Договору кредитування № ЮЛ-161/2011-К від 04 жовтня 2011 року» (надалі - «Договір»), відповідно до 1.1 якого терміном «невідновлювальна кредитна лінія» позначається кредитна лінія, за якої надання Позичальнику одного або декількох траншів у загальній сумі, що дорівнює ліміту Кредитної лінії, подальше надання кредиту не здійснюється, незалежно від того, чи повернений він Кредитодавцю, а терміном «Кредит» позначається загальна сума усіх траншів, що фактично надані Позичальнику згідно з цим Договором і не повернені Кредитодавцю.

Пунктом 1.2 Договору визначено, що Ліміт Кредитної лінії (граничний розмір Кредиту) складає:

- у період до дати набуття чинності цим Договором по « 16» січня 2013 року (включно) - 667 000,00 доларів США;

- у період з 17 січня 2013 року по 29 січня 2013 року (включно) - 627 000,00 дол. США;

- у період з 30 січня 2013 року по 10 лютого 2013 року (включно) - 576 000,00 доларів США;

- у період з 11 лютого 2013 року по 10 березня 2013 року (включно) - 569 000,00 доларів США;

- у період з 11 березня 2013 року по 10 квітня 2013 року (включно) - 562 000,00 доларів США;

- у період з 11 квітня 2013 року по 10 травня 2013 року (включно) - 555 000,00 доларів США;

- у період з 11 травня 2013 року по 10 червня 2013 року (включно) - 548 000,00 доларів США;

- у період з 11 червня 2013 року по 10 липня 2013 року (включно) - 541 000,00 доларів США;

- у період з 11 липня 2013 року по 10 серпня 2013 року (включно) - 534 000,00 доларів США;

- у період з 11 серпня 2013 року по 10 вересня 2013 року (включно) - 527 000,00 доларів США;

- у період з 11 вересня 2013 року по 03 жовтня 2013 року (включно) - 520 000,00 доларів США.

Згідно з п. 7.1 Договору позичальник зобов'язаний протягом дії договору проводити через свої поточні рахунки, відкриті у кредитодавця, в середньому за місяць не менше 70 % (сімдесяти) відсотків від загальної суми грошових надходжень на всі поточні рахунки позивальника, відкриті у кредитодавця та в інших банках, починаючи з першого числа місяця, наступного за місяцем укладення цього договору.

Відповідно до п. 11.2 Договору у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором позичальник зобов'язаний сплачувати такі штрафи:

- за кожний випадок невиконання або неналежного виконання будь-якого із зобов'язань, зазначених у пунктах 7.1, 8.1-8.7, 12.6 цього договору, - у розмірі 5 (п'ять) відсотків від ліміту кредитної лінії, зазначеного у п. 1.2 цього договору;

- за невиконання або неналежне виконання зобов'язань щодо проведення через свої поточні рахунки, відкриті у кредитодавця, грошових надходжень у відповідності до статті 7 цього договору - у розмірі 5 (п'ять) % річних від суми заборгованості за кредитом, яка існувала в період невиконання зобов'язань щодо проведення грошових надходжень, який нараховується за кожен день періоду, в якому не були виконані зобов'язання щодо проведення грошових надходжень;

- за кожен випадок нецільового використання позичальником кредиту або будь-якої його частини - у розмірі 25% (двадцять п'ять відсотків) від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням.

- за кожен випадок дострокового повернення кредиту або траншу та/або частини кредиту або траншу без згоди кредитодавця позичальник зобов'язується сплатити кредитодавцю штраф у розмірі не отриманої кредитодавцем суми процентів, встановлених цим договором, розрахованої за період від дати дострокового повернення кредиту або траншу та/або частини кредиту або траншу до дати повернення кредиту або траншу та/або частини кредиту або траншу, встановленої в цьому договорі.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання п.п. 1.2, 7.1, 11.2 Договору недійсними.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, а також наявність його порушеного права.

Як на підставу для визнання п. 1.2 Договору недійсним позивач вказує на те, що зобов'язання визначено в іноземні валюті без еквіваленту до гривні, що є порушенням норм чинного законодавства.

Рішенням господарського суду Одеської області від 13.12.2017 у справі № 916/2510/17, яке набрало законної сили, задоволено позов ПАТ КБ «Євробанк», з ТОВ «ТД «Софія» стягнуто на користь ПАТ КБ «Євробанк» заборгованість, проценти та пеню на підставі Договору.

Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У вказаному рішенні судом встановлено, що згідно виписок по особовому рахунку у доларах США, які містяться у матеріалах справи, банком за дорученням відповідача здійснювалась купівля-продаж валюти із наступним погашенням відповідачем відсотків за користування кредитом у доларах США.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 Цивільного кодексу України).

Статтею 533 Цивільного кодексу України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 Цивільного кодексу України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 4 липня 2011 року в справі № 3-62гс11, від 26 грудня 2011 року в справі № 3-141гс11 та від 07.10.2014 у справі № 910/763/13, а також у постановах Вищого господарського суду України від 03 серпня 2016 року у справі № 924/1968/15 та від 09 березня 2016 року у справі № 910/9976/15.

Таким чином, сторони правомірно встановили ліміт кредитної лінії саме в іноземній валюті, а тому умови п. 1.2 Договору не порушують вимог чинного законодавства.

Як на підставу для визнання п.п. 7.1 та 11.2 Договору недійсними позивач вказує на те, що вони є несправедливими, дискримінаційними та протизаконними.

Обгрунтовуючи таке твердження позивач посилається на ст. 31 Господарського кодексу України відповідно до якої дискримінацією суб'єктів господарювання органами влади у цьому Кодексі визнається:

- заборона створення нових підприємств чи інших організаційних форм господарювання в будь-якій сфері господарської діяльності, а також встановлення обмежень на здійснення окремих видів господарської діяльності або виробництво певних видів товарів з метою обмеження конкуренції;

- примушування суб'єктів господарювання до пріоритетного укладання договорів, першочергової реалізації товарів певним споживачам або до вступу в господарські організації та інші об'єднання;

- прийняття рішень про централізований розподіл товарів, який призводить до монопольного становища на ринку;

- встановлення заборони на реалізацію товарів з одного регіону України в інший;

- надання окремим підприємцям податкових та інших пільг, які ставлять їх у привілейоване становище щодо інших суб'єктів господарювання, що призводить до монополізації ринку певного товару;

- обмеження прав суб'єктів господарювання щодо придбання та реалізації товарів;

- встановлення заборон чи обмежень стосовно окремих суб'єктів господарювання або груп підприємців.

Дискримінація суб'єктів господарювання не допускається. Законом можуть бути встановлені винятки з положень цієї статті з метою забезпечення національної безпеки, оборони, загальносуспільних інтересів.

Крім того, позивач зазначає, що умови Договору не містять жодної відповідальності у разі невиконання відповідачем умов Договору, тоді як на позивача покладено жорсткі умови відповідальності.

Суд відзначає, що в ст. 31 Господарського кодексу України мова йде про дискримінацію суб'єктів господарювання саме органами влади, тоді як відповідач у даній справі не є органом влади, а відтак ця норма права не може бути застосована до спору у даній справі.

Більш того, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір підписаний сторонами без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження сторонами всіх умов, які містяться в такому Договорі.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Отже, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що Договір в частині пунктів 1.2, 7.1 та 11.2 суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочином.

З огляду на викладене, судом не встановлено обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість визнання п.п. 1.2, 7.1 та 11.2 Договору недійсними, а відтак в задоволенні позовних вимог про визнання таких пунктів Договору недійсними з визначених у позовні заяві правових підстав необхідно відмовити.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Софія» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 04.05.2018.

Суддя В.П. Босий