ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року м. Черкаси справа № 925/1686/17

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Спаських Н.М., із секретарем судового засідання Буднік А.М., за участі представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - за довіреністю;

від відповідача: ОСОБА_2 - за довіреністю;

від третьої особи КП "Черкасиінвестбуд" ОСОБА_3 міської ради: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Черкаської області справу за позовом ОСОБА_3 міської ради до Багатогалузевого об'єднання "Інтербуд" Української спілки ветеранів Афганістану про визнання додаткової угоди до договору суперфіція недійсною

ВСТАНОВИВ:

З урахуванням прийнятої судом до розгляду заяви про уточнення позовних вимог від 12.03.2018 (а.с. 154), позивачем заявлено позов про визнання недійсною повністю Додаткової угоди № 1 від 13.05.2015 до договору суперфіція від 04.08.2011 року, укладеного між позивачем та відповідачем.

В ході розгляду справи представник позивача свої вимоги підтримував повністю, і просив їх задовольнити. Щодо підстав позову, зокрема, вказав про перевищення повноважень секретарем міської ради ОСОБА_4Р, який від імені ОСОБА_3 міської ради підписав спірну додаткову угоду. Це порушило права позивача продовженням із відповідачем договірних відносин, бо забудова земельної ділянки у встановлені договором суперфіція строки відповідачем не здійснювалася. Позивач також вважає, що на час укладення спірної додаткової угоди сам договір вже припинив свою дію.

Представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, що перевищення повноважень представника ОСОБА_3 міської ради, яким підписано спірну додаткову угоду, не мало місця, договір між сторонами чинний, а забудова земельної ділянки не була проведена через протидію виконкому ОСОБА_3 міської ради та голови міської ради у погодженні та видачі містобудівних обмежень, без яких неможливо було замовити проект будівництва та приступити до його виконання. Просить застосувати до позовних вимог строк позовної давності.

Представник третьої особи, за рахунок ділянки якого (вона перебуває у постійному користуванні КП "Черкасиінвестбуд" згідно державного акту а.с. 60) відповідачу оформлено договір суперфіція, у вирішенні спору покладається на розсуд суду і не вважає свої права порушеними з боку сторін у справі. Земельна ділянка у нього не вилучалася, що передбачено п. 2.2. договору суперфіція між сторонами від 04.08.2011. Представник третьої особи вказав, що ще до часу укладення між сторонами договору суперфіція, КП "Черкасиінвестбуд" нотаріально посвідченою заявою від 08.07.2011 (а.с. 141) дало згоду на забудову земельної ділянки відповідачем у справі і строк цієї забудови та його продовження чи непродовження для третьої особи не мають принципового значення.

В останні засідання представник третьої особи не з'являвся, що не перешкоджає суду вирішувати спір по суті.

В справі оголошувалася перерва з 24 січня по 07 лютого 2018.

У відповідності до ст. 13,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Заслухавши доводи та пояснення представників учасників судового процесу, дослідивши наявні у справі документи, суд вважає, що у позові слід відмовити повністю, виходячи з такого:

З матеріалів справи вбачається, що 04.08.2011 року між ОСОБА_3 міською радою в особі міського голови ОСОБА_5 та Багатогалузевим об'єднанням "Інтербуд" Української спілки ветеранів Афганістану в особі генерального директора ОСОБА_6 було укладено договір суперфіція, який укладено на 4 роки згідно п. 3.1. договору (а.с. 84).

За умовами договору суперфіція відповідачу у строкове безоплатне користування передано земельну ділянку площею 4,5 га за адресою м. Черкаси, мікрорайон Перемога-2 в межах вул. Академіка Корольова, вул. Десантників та вул. Конєва для котеджної забудови. Земельна ділянка знаходиться в межах площі ділянки, наданої третій особі по справі КП "Черкасиінвестбуд" ОСОБА_3 міської ради згідно державного акту на право постійного користування землею від 21.06.2011 № ЯЯ 340686 (п. 1.1., 2.1), який в копії знаходиться у справі (а.с. 60).

Метою надання ділянки відповідачу є здійснення ним будівництва (котеджна забудова) згідно із затвердженим проектом будівництва (п. 1.2.).

Стосовно проведення забудови сторонами було погоджено у договорі суперфіція такі умови:

Відповідач здійснює будівництво на земельній ділянці відповідно до проекту будівництва (п. 2.4.); позивач може володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою в обсязі, який не перешкоджатиме здійсненню будівельних робіт та вводу об'єкта в експлуатацію відповідачем (п. 7.1.1.). Позивач вправі вимагати від відповідача ведення будівництва у відповідності до ДБН, стандартів, норм і правил (п. 7.1.3). Позивач повинен не вчиняти дій, які можуть перешкодити відповідачу здійснювати будівництво, якщо такі його дії є законними, відповідають договору та законодавству України (п. 7.2.2.). Відповідач повинен розпочати будівельні роботи протягом 1 року з дати набрання чинності договором суперфіця між сторонами (п. 7.4.4); відповідач повинен погодити із позивачем проект будівництва на земельній ділянці.

При цьому сторонами у п. 9.3.4. договору погоджено, що дія договору припиняється у разі, зокрема, невикористання земельної ділянки для забудови протягом 2х років.

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що договір суперфіція між сторонами укладено на 4 роки (п. 3.1. договору), його дія повинна припинитися у 2015 році, однак спірною додатковою угодою не уповноваженим представником ОСОБА_3 міської ради цей договір було продовжено до 20.10.2019 на тих самих умовах.

Позивач вважає, що права ОСОБА_3 міської ради в такому випадку є порушеними, оскільки спірною додатковою угодою № 1 від 13.05.2015 було продовжено строк дії договору суперфіція від 04.08.2011 року, який на той час вже припинився через незабудову земельної ділянки відповідачем протягом 2х років з моменту укладення договору. Крім того, позивача позбавлено права знайти іншого користувача на вказану земельну ділянку, продати йому право її оренди чи суперфіція та отримати за це грошові кошти на поповнення місцевого бюджету.

Позивач доводить, що уповноваженою особою на укладення договорів, а отже і на укладення додаткових угод до них, є виключно міський голова. Тому секретар міської ради ОСОБА_4 при укладенні додаткової угоди № 1 від 13.05.2015 перевищив свої повноваження. Доказів подальшого погодження такої додаткової угоди з боку ОСОБА_3 міської ради немає, бо за цим договором відповідач не сплачував ніякі кошти і ОСОБА_3 міська рада їх не отримувала, проект забудови відповідачу ОСОБА_3 міська рада не погоджувала та не вчиняла ніяких дій, які б могли вказати на погодження спірного правочину з боку позивача.

Крім того, позивач у позові вказує, що укладення спірної додаткової угоди на користь відповідача повинно було проводитися лише за наслідками процедури продажу прав суперфіція на аукціоні на користь відповідача у справі. Таке порушення призвело до недоотримання коштів міським бюджетом та нераціонального використання земель комунальної власності.

Оцінивши ці доводи судом встановлено таке:

У матеріали справи позивачем надано рішення ОСОБА_3 міської ради від 23.06.2011 № 2-625 Про затвердження порядку надання права користування земельними ділянками для забудови на умовах договору суперфіція та надання згоди на суборенду земельних ділянок (а.с. 11), яке за доводами представників обох сторін є чинним по сьогоднішній день.

Пунктом 2 даного рішення уповноважено міського голову укладати договори суперфіція у випадках, визначених Порядком.

Вказаним Порядком у п. 1.3. передбачено, що право суперфіція виникає на неконкурентних засадах з урахуванням положень ч. 2 ст. 134 Земельного Кодексу України, на підставі договору суперфіція між ОСОБА_3 міською радою та особою, яка виявила бажання отримати право користування земельною ділянкою для забудови.

Це суперечить положенням ст. 134 Земельного Кодексу України в редакції станом як на час прийняття рішення ОСОБА_3 міської ради від 23.06.2011 № 2-625, так і на час укладення між сторонами договору суперфіція від 04.08.2011 року зі спірною додатковою угодою від 13.03.2015.

Так, у відповідності до ч. 1 ст.134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Однак чинним законодавством, яке регулює земельні відносини прямо не передбачено, що правочин, укладений не на конкурентних засадах (без земельних торгів) є недійсним, тобто нікчемним в силу положень ч. 2 ст. 215 ЦК України і визнання його недійсним не вимагається.

Тому договір суперфіція між сторонами від 04.08.2011 року є не нікчемним, а є оспорюваним правочином, а спірна додаткова угода до нього № 1 від 13.03.2015 року не є самостійним правочином, а лише угодою сторін про зміни до основного договору та продовження строку його дії.

У відповідності до ч. 1,4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до норм ч. 1,2 ст. 14 ГПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно норм чинного ГПК України суд позбавлений права за власною ініціативою при прийнятті рішення визнавати недійсними пов'язаний із предметом спору договір, як це було передбачено ст. 83 ГПК України в редакції до 15.12.2017 року.

Натомість ч. 3 ст. 184 та ч. 3 ст. 237 ГПК України передбачено, що позивач до закінчення підготовчого провадження може подати заяву про визнання недійсним повністю чи у певній частині пов'язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону, і суд може задовольнити таку заяву, лише якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

Такої заяви про визнання недійсним договору суперфіція від 04.08.2011 року позивач у справу не подавав. Також суду не подано доказів, що такий позов позивач подавав до відповідача в іншому окремому судовому провадженні та отримав рішення про визнання договору недійсним.

Окремо, до спірної додаткової угоди № 1 не може бути застосовано висновок про незаконність набуття відповідачем права на суперфіцій без проведення земельних торгів, оскільки таке право набувалося Суперфіціарієм саме по основному договору від 04.08.2011 року, а не по додатковій угоді, якою лише внесено зміни до основного договору.

Нормами ЗК України прямо не передбачено, що продовження договору суперфіція також повинно проводитися лише за результатами земельних торгів.

Розглянувши доводи позивача про відсутність повноважень у секретаря міської ради ОСОБА_7 на укладення та підписання спірної додаткової угоди від 13.03.2015, судом було встановлено наступні обставини:

У відповідності до п. 34) ч. 1 ст. 26 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключно компетенції міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

З розпорядження міського голови від 25.02.2015 року № 107 (а.с. 39) вбачається, що міський голова ОСОБА_5 перебував у щорічній відпустці з 02 по 17 березня 2015 року, тобто і на день підписання спірної додаткової угоди № 1 до договору суперфіція від 13.03.2015.

За відсутності міського голови його обов'язки виконує секретар міської ради ОСОБА_4 (з питань, пов'язаних з діяльністю ради), як те передбачено додатком № 1 до розпорядження міського голови від 09.12.2014 року № 296 (а.с. 42). При цьому перший заступник міського голови в період відсутності міського голови виконує його обов'язки з питань діяльності виконавчих органів ради. Отже вказаним нормативним актом чітко врегульовано розподіл компетенції цих двох осіб, лише які виконують функції міського голови в період його відсутності.

Отже, за змістом цього розпорядження на ОСОБА_4 в період відсутності міського голови покладено всі обов'язки міського голови зі всіх питань діяльності ради, без виключення, тобто, і з питань укладення та підписання договорів, стороною яких виступає ОСОБА_3 міська рада.

Суд відхиляє доводи представника позивача про те, що для підписання договору від імені ОСОБА_3 міської ради не міським головою, а іншою особою, повинно було бути прийнято окреме рішення, як це практикувалося у ОСОБА_3 міській раді, на доказ чого позивач подав такі рішення (а.с. 158-160). З текстів цих рішень вбачається, що вони в подальшому втратили чинність, їх пункти про доручення секретарю міської ради укладати і підписувати договори були змінені. У преамбулах цих рішень вказано, що вони приймалися для оптимізації робочого часу міського голови. Тобто, в цих випадках на секретаря міської ради покладалися обов'язки голови ради по підписанню договорів у період, коли міський голова виконував свої посадові обов'язки (виключно для розвантаження його робочого часу), а не під час відсутності міського голови, як то мало місце при підписанні спірної додаткової угоди № 1 до договору суперфіція.

За таких обставин суд не погоджується із доводами позивача про те, що укладаючи спірну додаткову угоду № 1 до договору суперфіція в період відсутності міського голови, секретар Черкаської міської ради ОСОБА_4 перевищив свої повноваження, оскільки він діяв в межах покладених на нього повноважень по виконанню обов'язків відсутнього керівника з усіх питань, пов'язаних із діяльністю міської ради у відповідності до розпорядження міського голови від 09.12.2014 року № 296 (а.с. 40-42).

Крім того, суд враховує, що 13.03.2015 року між сторонами також було укладено і додаткову угоду № 2 до договору суперфіція від 04.08.2011 року (а.с. 118), якою сторони змінили вид будівництва з котеджної забудови на малоповерхову та багатоповерхову житлову забудову.

Відповідач також зареєстрував зміни до договору суперфіція за додатковими угодами № 1 та № 2 до нього у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що засвідчується витягом (а.с. 119).

Додаткова угода № 2 до договору суперфіція також від імені ОСОБА_3 міської ради укладена секретарем міської ради ОСОБА_4, однак цю додаткову угоду позивач недійсною не вважає та не оскаржує її.

Збереження існування додаткової угоди № 2 від 13.03.2015, яку позивач не просить суд визнати недійсною і яка судячи з її номеру підписувалася пізніше спірної додаткової угоди № 1, на думу суду, свідчить про те, що фактично позивач продовжує визнавати і чинність самого договору суперфіція і додаткової угоди № 1 до нього, а позов носить суто формальний характер.

Позивач також не просить витребувати у відповідача земельну ділянку, без чого у даній справі саме по собі визнання угоди недійсною не призводить до ефективного захисту та відновлення порушеного права міської ради.

Право на укладення спірної додаткової угоди прямо передбачено договором суперфіція від 04.08.2011 року, зокрема, ним встановлено таке:

п. 3.2. Після закінчення строку договору Суперфіціарій - відповідач має переважне право укладення договору на новий строк;

п. 5.1. Після припинення дії цього договору, якщо жодна із сторін за цим договором не виявила бажання продовжити його дію, відповідач повертає позивачу земельну ділянку за актом приймання - передачі протягом 20 робочих днів з дати припинення дії договору у стані, не гіршому, порівняно з тим, у якому відповідач одержав її в користування з урахуванням змін, що сталися внаслідок будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів нерухомості.

7.1.5. По закінченню терміну дії цього договору, якщо сторони не домовляться про його продовження на новий строк, позивач зобов'язаний прийняти від відповідача по акту приймання-передачі земельну ділянку у стані, що відповідає умовам цього договору.

7.32.4. Позивач зобов'язаний продовжити на вимогу відповідача дію цього договору на новий строк в порядку, встановленому Договором та законодавством.

7.3.4. Відповідач має право вимагати продовження строку дії цього договору при невиконанні п. 1.1. цього договору (ненадання земельної ділянки).

7.4.7. Відповідач зобов'язаний повернути земельну ділянку позивачу у стані, придбаному для її подальшого використання після припинення дії цього договору, на умовах і в порядку, встановленому цим договором.

За умовами спірної додаткової угоди № 1 від 13.03.2015 (а.с. 117) сторони, зокрема, домовилися про доповнення умов договору зазначенням кадастрового номера земельної ділянки, що передана відповідачу; вказали умову про преважне право відповідача на поновлення (продовження) дії договору на той самий строк і на тих же умовах і про можливість укладення додаткової угоди про продовження договору чи укладення нового договору; строк дії договору суперфіція продовжено по 20 жовтня 2019 року на тих самих умовах, які передбачені договором.

Позивач не довів суду, що такі умови спірної додаткової угоди № 1 суперечать положенням чинного законодавства у сфері регулювання земельних відносин.

Укладення спірної додаткової угоди № 1 відбулося між сторонами 13.03.2015 року, тобто до закінчення чотирирічного терміну дії договору, який можна обраховувати як з дати укладення договору (04.08.2011), так і з дати державної реєстрації договору (20.10.2011).

Суд не погоджується із доводами позивача про те, що на момент укладення спірної додаткової угоди № 1 термін дії договору суперфіція між сторонами вже припинився в силу настання умови, передбаченої п. 9.3.4. договору і сторонами фактично було продовжено нечинний договір.

Даним пунктом 9.3.4. договору суперфіція передбачено, що дія договору припиняється у випадку невикористання земельної ділянки для забудови протягом двох років.

Дворічний період позивач обраховує з дати державної реєстрації договору суперфіція і вважає, що він закінчився 25.10.2013 року.

Однак судом не було встановлено обставин, які б свідчили про реалізацію сторонами факту припинення дії договору між ними. При цьому суд виходить з такого:

- позивач не вимагав, а відповідач не повертав земельну ділянку із користування по договору суперфіція від 04.08.2011 року по акту приймання-передачі з моменту вірогідної дати припинення договору та по сьогоднішній день;

- за доводами представника відповідача, відповідач з дати укладення договору суперфіція і до сьогодні намагається вирішити питання про отримання містобудівних умов та обмежень для виготовлення проекту будівництва та початку його реалізації на виконання умов договору суперфіція. Представник відповідача вважає договір суперфіція чинним і таким, що виконується його сторонами по сьогоднішній день;

- укладення спірної додаткової угоди № 1 та додаткової угоди № 2 у 2015 році до договору суперфіція за згодою обох сторін свідчить про те, що ОСОБА_3 міська рада на момент підписання цих додаткових угод не вважала договір суперфіція припиненим і не ставила питання про визнання додаткової угоди № 1 недійсною аж до кінця 2017 року.

Як вбачається із матеріалів справи, протягом первісного чотирирічного строку дії договору відповідач не міг приступити до забудови земельної ділянки з незалежних від нього причин, що вбачається з наступного:

За умовами п. 1.2. та 2.4. договору суперфіція від 04.08.2011 року, земельна ділянка за цим договором надається відповідачу для здійснення забудови згідно із затвердженим проектом будівництва.

У відповідності до ст. 26, 29 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності", проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів;

6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

При цьому основними складовими вихідних даних є:

1) містобудівні умови та обмеження;

2) технічні умови;

3) завдання на проектування.

Для виготовлення проекту будівництва відповідач попередньо звернувся до виконкому ОСОБА_3 міської ради за отриманням містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по вул. Корольова (а.с. 94).

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.08.2014 року у справі № 712/10923/14а позов відповідача до виконкому ОСОБА_3 міської ради задоволено та визнано протиправною відмову Департаменту архітектури, містобудування та інспектування ОСОБА_3 міської ради у наданні відповідачу містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки в межах вул. Академіка Корольова, Десантників та Конєва в м. Черкасах площею 4,5 га. Зобов'язано виконком ОСОБА_3 міської ради і Департамент архітектури надати відповідачу містобудівні умови та обмеження на забудову вказаної земельної ділянки. Постанова набрала законної сили (а.с. 98).

За доводами представника відповідача, 05.12.2014 року виконкомом ОСОБА_3 міської ради було прийнято рішення № 1177 про надання відповідачу містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки в межах вул. Академіка Корольова, Десантників та Конєва в м. Черкасах (а.с. 105) Однак 10.12.2014 року своїм розпорядженням № 301 міський голова ОСОБА_5 зупинив дію рішення виконавчого комітету № 1177 від 05.12.2014 і за доводами представника відповідача, містобудівні умови та обмеження не були отримані об'єднанням-позивачем до сьогоднішнього дня.

У відповідності до умов п. 10.4. договору суперфіція від 04.08.2011 року сторони не несуть відповідальності за порушення своїх зобов'язань за цим договором, якщо воно сталося не з їх вини. Сторона вважається невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов'язання.

Суд вважає, що умови даного пункту також звільняють сторону договору суперфіція і від настання для неї негативних наслідків по договору, у випадку порушення умов договору не з вини цієї сторони.

Суд відхиляє доводи представника позивача про те, що відповідач повинен був оскаржувати зупинення міським головою дії рішення виконкому міської ради про надання позивачу містобудівних умов та обмежень, а тому відповідач не вжив всіх заходів для отримання вихідних даних і замовлення проекту будівництва.

Суд вважає, що зупинення міських головою ОСОБА_5 вказаного рішення виконкому, за умови, що цим же міським головою було підписано із відповідачем договір суперфіція від 04.08.2011 року, свідчить про протидію міської ради у реалізації відповідачем своїх прав на початок будівництва об'єкта в першу чергу в межах дворічного терміну забудови, передбаченого договором, і є доказом відсутності вини відповідача у порушенні ним умов договору суперфіція.

Представник позивача не довів забезпечення органами місцевої влади стосовно відповідача балансу інтересів між інтересами громади та приватними інтересами, при вчиненні дій, які явно перешкоджають відповідачу отримати містобудівні умови та обмеження на забудову земельної ділянки, яку міська влада попереднього надала відповідачу для забудови. Підстави такої протидії представником позивача суду не пояснені.

За таких обставин негативний наслідок у вигляді припинення дії договору, саме через не забудову земельної ділянки протягом двох років, для відповідача не повинен настати.

Відповідач клопотанням від 19.03.2018 (а.с. 175) просить суд застосувати до позовних вимог про визнання недійсним спірної додаткової угоди № 1 від 13.03.2015 строк позовної давності та відмовити у позові.

Відповідач вважає, що строк позовної давності повинен бути застосований, бо він на час вирішення спору вже сплив.

Дане клопотання до задоволення не підлягає, оскільки до позовної вимоги про визнання недійсним додаткової угоди № 1 від 13.03.2015 застосовується загальний трирічний строк позовної давності, який починає свій перебіг з моменту підписання цієї угоди.

Строк позовної давності встановлюється як строк, у межах якого зацікавлена особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК).

Позов подано до суду 28.12.2017. Отже на час звернення позивача до суду ним був дотриманий строк позовної давності для пред'явлення такого позову, тому не має значення, що він сплив в ході розгляду справи.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позивач не довів правомірність підстав заявленого позову, а тому у позові слід відмовити повністю.

На підставі ст. 129 ГПК України при відмові в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 238,240 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 20 днів.

Повне судове рішення складено 05 травня 2018 року

Суддя Н.М. Спаських