ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 927/666/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі структурного підрозділу Нафтогазовидобувного управління "Чернігівнафтогаз" - Чередниченка Ф.М.,

Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівгаз збут" - Палькевич Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі структурного підрозділу Нафтогазовидобувного управління "Чернігівнафтогаз"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 (у складі колегії суддів: Жук Г.А. (головуючий), Дикунська С.Я., Мальченко А.О.)

та рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.08.2017 (суддя Лавриненко Л.М.)

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі структурного підрозділу Нафтогазовидобувного управління "Чернігівнафтогаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівгаз збут"

про спонукання укласти договір,

ВСТАНОВИВ:

27.06.2017 Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" (далі - ПАТ "Укрнафта") в особі Структурного підрозділу Нафтогазовидобувного управління "Чернігівнафтогаз" (далі - НГВУ "Чернігівнафтогаз") звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівгаз збут" (далі - ТОВ "Чернігівгаз збут") про визнання укладеним з 01.05.2016 договору між ПАТ "Укрнафта", від імені якого діє структурний підрозділ НГВУ "Чернігівнафтогаз", та ТОВ "Чернігівгаз збут" про надання послуг з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами на 2016-2017 роки, в редакції ПАТ "Укрнафта".

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач зобов'язаний укласти договір про надання послуг з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в редакції позивача, виходячи з приписів ч. 3 ст. 179, ст.ст. 180, 181 ГК України, ч. 1 ст. 306, ст.ст. 627, 628, 638 ЦК України, Закону України "Про ринок природного газу", положень постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 12.01.2015 №9 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом" та постанови НКРЕКП від 16.02.2017 № 201 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності на ринку природного газу". Обов'язок для керівників операторів газотранспортної та/або газорозподільних систем, газопостачальних підприємств, оптового продавця природного газу та газодобувних підприємств укладати договори на транспортування (переміщення) природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами передбачений у постанові НКРЕКП від 30.09.2015 № 2516. Позивачем на адресу відповідача був направлений проект договору про надання послуг з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, від підписання якого ТОВ "Чернігівгаз збут" відмовилось.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 21.08.2017 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Місцевий господарський суд мотивував свої висновки тим, що позивачем не доведено обставин того, що укладення договору, який є предметом спору, є обов'язковим для відповідача, а тому з огляду на загальний принцип свободи договору та його укладення на основі вільного волевиявлення сторін, суд не знайшов підстав для визнання позовних вимог обґрунтованими.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.08.2017 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з мотивами, викладеними в рішенні місцевого суду.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, 23.11.2017 ПАТ "Укрнафта" в особі структурного підрозділу НГВУ "Чернігівнафтогаз" звернулось з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.08.2017 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що:

- внутрішньопромислові трубопроводи нафтогазовидобувного управління "Чернігівнафтогаз" ПАТ "Укрнафта" не є елементом газотранспортної системи і, відповідно, господарська діяльність підприємства за договорами з постачальниками природного газу здійснюється поза межами газотранспортної системи; положення законодавства, що визначають правові аспекти транспортування природного газу магістральними трубопроводами та розподільними трубопроводами газотранспортної системи (зокрема, норми Кодексу газотранспортної системи та Закону України "Про ринок природного газу" в частині надання послуг з транспортування газу оператором у межах газотранспортної системи) до правовідносин між ПАТ "Укрнафта" в особі НГВУ "Чернігівнафтогаз" та ліцензіатами не застосовуються;

- укладення договору на переміщення природного газу є обов'язковим, оскільки є необхідною складовою постачання природного газу для забезпечення потреб споживачів категорії населення та релігійних організацій. Вказане випливає з постанови НКРЕКП від 30.09.2015 №2516, якою затверджено алгоритм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки. На теперішній час позивач продовжує надавати відповідачу послуги з переміщення природного газу, а останній продовжує приймати (отримувати) ці послуги. В касаційній скарзі позивач також зазначає, що господарськими судами не враховано, що ПАТ "Укрнафта" в особі НГВУ "Чернігівнафтогаз" здійснює надання послуг із переміщення природного газу, власником (продавцем) якого дане підприємство не є.

ТОВ "Чернігівгаз збут" подано відзив на касаційну скаргу, у якому просить рішення та постанову судів попередніх інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04.01.2017 ПАТ "Укрнафта" в особі структурного підрозділу НГВУ "Чернігівнафтогаз" направило на адресу ТОВ "Чернігівгаз збут" лист №26-16/11 з пропозицією укласти договір про надання послуг з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами № 1-Г від 29.12.2016 та додало два примірники проекту договору.

Згідно з проектом договору № 1-Г від 29.12.2016 позивач зобов'язується надати відповідачу послуги з переміщення власними внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу, який постачається відповідачем для забезпечення потреб споживачів категорії населення та релігійних організацій, до пунктів призначення - газорозподільних станцій (ГРС), а відповідач зобов'язується внести плату за надані послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, які передбачені умовами даного договору (п. 2.1. проекту договору).

Вказаний лист №26-16/11 від 04.01.2017 та проект договору № 1-Г від 29.12.2016 отримані відповідачем 11.01.2017, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису вкладення в цінний лист та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 04230653 від 04.01.2017.

ТОВ "Чернігівгаз збут" листом №Crz1.4-ЛВ-364-0117 від 26.01.2017 відмовило в укладенні договору та повернуло позивачеві не підписаний проект договору про надання послуг з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, мотивуючи це тим, що діяльність, пов'язана з експлуатацією трубопроводів, здійснюється на підставі ліцензії, яку позивачем не надано; переміщення вуглеводнів внутрішньопромисловими трубопроводами та їх підготовка є складовою частиною технологічного видобутку вуглеводної сировини, а не відокремленим видом господарської діяльності; собівартість природного газу формується з урахуванням витрат, пов'язаних з операційною діяльністю по видобутку природного газу, в тому числі витрат на утримання та обслуговування внутрішньопромислових трубопроводів; законодавчими актами, що регламентують засади функціонування ринку природного газу окремого виду діяльності як переміщення природного газу не визначено; переміщення природного газу визначається складовою частиною як транспортування так і розподілу природного газу, що здійснюється оператором газорозподільних систем, яким в Чернігівській області є ПАТ "Чернігівгаз", а ціна зазначена в проекті договору визначена на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі - НКРЕКП) № 3159 від 29.12.2015, якою визначено тарифи на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами.

Позивач з такою позицією відповідача не погодився та вважає, що відповідач зобов'язаний укласти договір на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії населення та релігійних організацій на 2016-2017 роки в редакції позивача - у зв'язку з чим із звернувся до господарського суду з позовом у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до ст.ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як було зазначено вище, відповідачем (замовником згідно з проектом договору) не було надано позивачеві згоди на укладення даного договору.

Згідно з ч. 3 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Позивач в цій справі повинен, крім іншого, довести наявність правових підстав для укладення договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в судовому порядку.

Спір у цій справі виник з приводу обов'язковості укладення сторонами договору про надання послуг з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

Згідно ч. 1 ст. 306 ГК України транспортування продукції трубопроводами є окремим видом господарської діяльності, що регулюється зокрема нормами даного Кодексу.

Пунктом 45 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу" визначено, що транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу; газотранспортна система - технологічний комплекс, до якого входить окремий магістральний газопровід з усіма об'єктами і спорудами, пов'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька таких газопроводів, якими здійснюється транспортування природного газу від точки (точок) входу до точки (точок) виходу.

Статтею 1 Закону України "Про трубопровідний транспорт" визначено поняття магістральних та промислових трубопроводів (приєднані мережі), зокрема, магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об'єктами і спорудами, зв'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів; промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо.

Відповідно до ст. 13 "Про трубопровідний транспорт" діяльність, пов'язана з проектуванням, будівництвом, ремонтом та експлуатацією об'єктів трубопровідного транспорту, здійснюється на підставі ліцензії. Ліцензії видаються в порядку, встановленому законодавством.

В силу приписів ст. 32 Закону України "Про ринок природного газу" транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому Кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами. За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов'язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов'язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу. Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором.

Регламентом функціонування газотранспортної системи України є Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 за №2493. Кодекс також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України.

Відповідно до п. 4 глави 3 розділу І Кодексу газотранспортної системи, експлуатацію газотранспортної системи здійснює виключно оператор газотранспортної системи.

Згідно з п. 5 Кодексу газотранспортної системи договір транспортування - договір, укладений між оператором газотранспортної системи та замовником послуг транспортування природного газу на основі типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором, згідно з яким оператор газотранспортної системи надає замовнику одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу (замовлення розподілу потужності, замовлення транспортування природного газу, послуга балансування) на період та умовах, визначених у такому договорі, а замовник послуг транспортування оплачує оператору газотранспортної системи вартість отриманих послуг (послуги).

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України "Про ринок природного газу" оператор газотранспортної системи є юридичною особою, яка не є складовою вертикально інтегрованої організації і здійснює свою господарську діяльність незалежно від діяльності з видобутку, розподілу, постачання природного газу, діяльності оптових продавців. Оператор газотранспортної системи не може провадити діяльність з видобутку, розподілу або постачання природного газу.

Отже, нормами чинного законодавства визначено, що транспортування природного газу може здійснюватись лише в межах газотранспортної системи, на підставі договору, укладеного з оператором газотранспортної системи.

Діяльність з транспортування природного газу є монопольним видом діяльності, яка регулюється НКРЕКП відповідно до вимог Закону України "Про природні монополії".

Оператором газотранспортної системи України, відповідно до постанови НКРЕКП від 28.02.2013 № 211 "Про видачу ліцензії з транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ трубопроводами ПАТ "Укртрансгаз", є ПАТ "Укртрансгаз".

Експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно оператори ГРМ (п. 1 глави 1 розділу ІІІ Кодексу газорозподільних систем).

25.12.2015 між ПАТ "Укртрансгаз" та відповідачем було укладено договір на транспортування природного газу № . Окрім того, до матеріалів справи долучено укладений 25.06.2015 та чинний на час судового розгляду типовий договір на розподіл природного газу № 8-Н між ПАТ по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" та ТОВ "Чернігівгаз збут", відповідно до якого ПАТ по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" надає відповідачу послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів відповідача або його споживачів.

Таким чином, господарськими судами обґрунтовано встановлено, що відповідачем вже укладені договори на транспортування природного газу з ПАТ "Укртрансгаз" як оператором газотранспортної системи України та ПАТ по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" як оператором газорозподільної системи.

Згідно з п. 27-28 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу" постачальник природного газу - суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу. Постачання природного газу господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів.

У касаційній скарзі позивач вказує, що вимоги провадження господарської діяльності з постачання природного газу за регульованим тарифом встановлені постановою НКРЕКП № 9 від 12.01.2015 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом" передбачають, що провадження господарської діяльності постачання природного газу за регульованим тарифом можливе при укладенні договорів (контрактів) купівлі-продажу природного газу з власниками газу, договори на транспортування природного газу магістральними трубопроводами та/або договори на розподіл природного газу (за умови, що газопостачальне та газорозподільне підприємство - окремі юридичні особи), а також договори на постачання природного газу, укладені із споживачами, які знаходяться на території ліцензованої діяльності. Обов'язкові умови цих договорів установлені у типових договорах, затверджених в установленому законодавством України порядку (пункт 3.1.(3) розділ III постанови НКРЕКП від 12.01.2015 № 9).

Вказаним аргументує обов'язковість укладення договору на переміщення газу. Проте, з цим твердженням неможливо погодитись з огляду на таке.

Господарськими судами встановлено, що з 01.07.2015 до 16.05.2017 відповідач здійснював діяльність з постачання газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на підставі ліцензії виданої НКРЕКП № 1644 від 28.05.2015 терміном дії до 30.06.2020.

16.05.2017 постановою НКРЕКП № 648 "Про анулювання ліцензії на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, виданої ТОВ "Чернігівгаз збут" зазначену вище ліцензію було анульовано, а постановою від 16.05.2017 № 653 відновлено. Вказане було здійснено на виконання п. 2 постанови НКРЕКП від 16.02.2017 № 201 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності на ринку природного газу". Відповідно до п. 3 зазначеної постанови НКРЕКП від 16.02.2017 № 201 постанову НКРЕКП від 12.01.2015 № 9 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом", на яку посилається позивач у позові, скасовано.

З 26.03.2017 в Україні діють нові, затверджені п. 1 постанови № 201 Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з постачання природного газу. Вказаними ліцензійними умовами обов'язку щодо провадження господарської діяльності з постачання природного газу при укладенні договорів на транспортування природного газу магістральними трубопроводами не передбачено.

В обґрунтування обов'язковості укладення спірного договору позивач посилався на п.п. 13, 29 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки (далі - Алгоритм), затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2516. Вказаними нормами передбачено можливість за певних обставин укладення договорів на переміщення природного газу.

Разом з тим, Верховних Суд вважає за необхідне зазначити, що вказаний Алгоритм, як зазначено в його пункті 1, установлює порядок розподілу уповноваженим банком коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки, а також механізм розрахунку зазначеними постачальниками нормативів перерахування коштів на поточні рахунки операторів газотранспортної та газорозподільних систем, газопостачальних підприємств та на поточні рахунки із спеціальним режимом використання оптових продавців, а тому цей Алгоритм за своїм призначенням не є нормативно-правовим актом, який регулює питання обов'язковості укладення будь-яких договорів і не містить таких положень. В п. 29 Алгоритму зазначено не про обов'язковість укладення певних договорів а про уповноваження керівників операторів газотранспортної та/або газорозподільних систем, газопостачальних підприємств, оптового продавця природного газу на забезпечення своєчасності укладення відповідних договорів, без зазначення, яких саме.

Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2516 також не затверджено типового договору, обов'язкового для укладання певними суб'єктами господарювання.

Крім цього, зазначений Алгоритм та постанова НКРЕКП від 30.09.2015 №2516 є підзаконними нормативно-правовими актами, в той час як відповідно до ч. 3 ст. 179 ГК України обов'язковість укладення господарського договору повинна встановлюватися прямою вказівкою закону.

Суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише в разі, якщо встановить, що існує правовідношення, в силу якого сторони зобов'язані укласти договір, але одна із сторін ухилилася від цього. Проте, позивачем не доведено наявності відповідного правовідношення, а саме - обов'язку відповідача щодо укладення договору.

Таким чином, оскільки суди попередніх інстанцій, надавши оцінку усім зібраним у справі доказам, встановили, що позивачем не доведено наявності відповідного державного замовлення, прямої вказівки закону, яка б встановлювала обов'язковість укладення спірного договору, не надано до матеріалів справи доказів наявності укладеної сторонами угоди або попереднього договору, які б передбачали можливість укладення спірного договору, то дійшли правомірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального законодавства при прийнятті оскаржуваних судових актів не знайшли свого підтвердження, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування законних рішення та постанови судів попередніх інстанцій.

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку ст. 129 ГПК України (в редакції, чинній після 15.12.2017) покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі структурного підрозділу Нафтогазовидобувного управління "Чернігівнафтогаз" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.08.2017 у справі №927/666/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді І.С. Міщенко

В.Г. Суховий