КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2018 р. Справа№ 910/23976/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Дикунської С.Я.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання: Степанець О.В.,

від позивача - Єгорова Н.М.

від відповідача - Мельникова Л.В.

від відповідача - Горпинченко Л.В.

від третьої особи - Костюченко І.В.

слухач - ОСОБА_6

розглянувши апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю

ГК «Укргаз» та публічного акціонерного товариства Банк «Контракт»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2017

у справі №910/23976/16 (суддя Я.В. Маринченко)

за позовом публічного акціонерного товариства Банк «Контракт»

до товариства з обмеженою відповідальністю ГК «Укргаз»,

третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

про розірвання договору, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ПАТ Банк «Контракт» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Банк «Контракт» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ ГК «Укргаз» (далі - відповідач) про:

- розірвання договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ПрокудіноюЛ.Д., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за номером 920;

- зобов'язання ТОВ ГК «Укргаз» повернути на користь ПАТ Банк «Контракт» нежилі приміщення в літері А з №1 по №17 (групи приміщень №1), з №1 по №24 (групи приміщень №4), з №1 по №14 (групи приміщень №7), з №1 по №18 (групи приміщень №10), з №1 по №18 (групи приміщень №11), з №1 по №16 (групи приміщень №13), №1 (групи приміщень №15), №1 (групи приміщень №16), загальною площею 1 169, 3кв.м., розташовані за адресою: м.Київ, вул.Воздвиженська, 58, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0;

- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису від 30.09.2015 року №11408434 про право власності ТОВ ГК «Укргаз» на вказані нежилі приміщення;

- визнання за ПАТ Банк «Контракт» права власності на вказані нежилі приміщення.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на ст.651, ст.655, ст.691, ст.694, ст.695 ЦК України та зазначав, що відповідач не в повному обсязі розрахувався за придбані нежилі приміщення згідно договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 та має заборгованість, що в свою чергу, на думку позивача, є істотним порушенням умов вказаного договору та є підставою для односторонньої відмови позивачем від вказаного договору та надає позивачеві право вимагати повернення нежилих приміщень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2016 року порушено провадження у справі №910/23976/16, залучено до участі у справі №910/23976/16 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.03.2017 року у справі №910/23976/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 року у справі №910/23976/16, позов задоволено частково.

Розірвано договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 920, укладений між ТОВ ГК «Укргаз» та ПАТ Банк «Контракт».

Зобов'язано ТОВ ГК «Укргаз» повернути на користь ПАТ Банк «Контракт» нежилі приміщення в літері А з №1 по №17 (групи приміщень №1), з №1 по №24 (групи приміщень №4), з №1 по №14 (групи приміщень №7), з №1 по №18 (групи приміщень №10), з №1 по №18 (групи приміщень №11), з №1 по №16 (групи приміщень №13), №1 (групи приміщень №15), №1 (групи приміщень №16), загальною площею 1169, 3 кв. м., розташовані за адресою: м.Київ, вул.Воздвиженська, 58, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0.

Присуджено до стягнення з ТОВ ГК «Укргаз» на користь ПАТ Банк «Контракт» 208 078, 00грн. судового збору.

В решті задоволення позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.06.2017 року у справі №910/23976/16 рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2017 року у справі №910/23976/16 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 року у справі №910/23976/16 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Вищого господарського суду України мотивована тим, що судами попередніх інстанцій безпідставно застосовано до спірних правовідносин норми ч.2 ст.695 ЦК України, не з'ясовано, якими правовими нормами обумовлено вимоги позивача щодо повернення йому нежитлових приміщень, переданих ним відповідачу за договором від 30.09.2015 року; не вирішено питання про те, яким чином, за умови розірвання договору купівлі-продажу майна, має захищатися речове право на майно, яке було предметом договору, а також у яких обсягах чи у якій частині майно може бути повернуто у власність продавцю з урахуванням тієї обставини, що відповідач частково розрахувався за це майно, та чи є можливість виокремити неоплачену частину нежитлових приміщень і повернути їх продавцю шляхом визнання права власності на них або спільної часткової власності, або, у разі неможливості виокремлення - вирішення питання про відшкодування вартості такого майна.

При новому розгляді справи №910/23976/16 рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 року у справі №910/23976/16 позов задоволено частково.

Розірвано договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстрований у реєстрі за №920, що укладений між ПАТ Банк «Контракт» та ТОВ ГК «Укргаз».

Присуджено до стягнення з ТОВ ГК «Укргаз» на користь ПАТ Банк «Контракт» 1 378, 00грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

При прийнятті вказаного рішення місцевий господарський суд дійшов до висновку про істотне порушення відповідачем умов договору через довгострокову відсутність оплати без поважних причин, а також недоведеність можливості усунути наразі таке порушення, що позбавило позивача на отримання грошових коштів від продажу його майна як основної мети договору купівлі-продажу, у зв'язку з чим заявлена позовна вимога про розірвання договору визнана судом першої інстанції обґрунтованою.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що розірвання договору купівлі-продажу на підставі ч.2 ст.651 ЦК України не передбачає повернення позивачу, як продавцю, проданого майна, та до спірних правовідносин не підлягає застосуванню ч.2 ст.695 ЦК України, що передбачає таке право на повернення, то відсутні правові підстави для повернення майна позивачу проданого за договором майна.

Окрім цього, місцевий господарський суд вказав, що позивач не є власником спірного майна, права якого на це майно оспорюються або не визнаються відповідачем, а тому відсутні підстави для визнання права власності на це майно за позивачем на підставі ст.392 ЦК України.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису від 30.09.2015 року №11408434 з огляду на її похідний характер від вимоги про визнання права власності на майно за позивачем.

Щодо решти вказівок, викладених в постанові Вищого господарського суду України від 27.06.2017 року у справі №910/23976/16, суд першої інстанції зазначив, що можливість виокремлення неоплаченої частини нежитлових приміщень і повернення їх шляхом визнання права власності - спільної чи часткової, чи відшкодування вартості такого майна може бути предметом окремого позову, а у межах даного позову відповідні позовні вимоги не заявлялись.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ ГК «Укргаз» подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 року у справі №910/23976/16 скасувати в частині задоволення позовних вимог та в цій частині в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що залишок ціни договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року в сумі 16 331 006, 00грн. ним не сплачено з об'єктивних підстав внаслідок випадку (в розумінні ст.617 ЦК України); відповідач зазначає, що 27.12.2016 року звертався до позивача з пропозицію виставлення рахунку на оплату 16 331 006, 00грн., яка позивачем проігнорована, відповідний рахунок не виставлено, а тому, на думку відповідача, має місце прострочення позивача як кредитора. Відповідач стверджує про неправильне застосування судом до правовідносин сторін положень ст.651 ЦК України. При цьому, відповідач просить суд апеляційної інстанції при перегляді спірного судового рішення застосувати принципи справедливості, добросовісності та розумності.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.03.2018 року для розгляду справи №910/23976/16 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Дикунська С.Я.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.03.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі №910/23976/16.

Також, не погодившись з прийнятим рішенням, ПАТ Банк «Контракт» подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 року у справі №910/23976/16 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути нерухоме майно та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про зобов'язання відповідача повернути нерухоме майно.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач переконує, що до правовідносин сторін слід застосовувати ст.695 ЦК України, оскільки договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року містить особливості, притаманні договору про продаж товару в кредит з розстроченням платежу. При цьому, позивач вважає, що до його вимог про зобов'язання ТОВ ГК «Укргаз» повернути на користь ПАТ Банк «Контракт» нежилі приміщення слід застосовувати ст.1212 ЦК України, чого судом першої інстанції зроблено не було.

Згідно з протоколом передачі апеляційної скарги раніше визначено складу суду від 01.03.2018 року справу №910/23976/16 передано колегії суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Дикунська С.Я.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.03.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі №910/23976/16.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2018 року розгляд апеляційних скарг ТОВ ГК «Укргаз» та ПАТ Банк «Контракт» призначено на 05.04.2018 року.

19.03.2018 року та 20.03.2018 року від позивача надійшли відзиви на апеляційну скаргу ТОВ ГК «Укргаз», в яких він просить залишити апеляційну скаргу ТОВ ГК «Укргаз» без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

28.03.2018 року від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу ТОВ ГК «Укргаз», в якому остання просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

28.03.2018 року від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу ПАТ Банк «Контракт», в якому остання просить її задовольнити повністю.

04.04.2018 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу ПАТ Банк «Контракт», в якому останній просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

04.04.2018 року від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2018 року розгляд справи №910/23976/16 відкладено на 19.04.2018 року. Також, в цій ухвалі суду зазначено, що колегія суддів, дослідивши матеріали справи №910/23976/16 та матеріали поданих апеляційних скарг, дійшла до висновку про спільний розгляд апеляційних скарг ТОВ ГК «Укргаз» та ПАТ Банк «Контракт», оскільки вказані апеляційні скарги подані на один процесуальний документ, а саме рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 року у справі №910/23976/16.

17.04.2018 року та 18.04.2018 року від відповідача надійшли клопотання про скасування заходів забезпечення позову, накладених ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.10.2017 року, в яких останній просив скасувати арешт, накладений ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 року на нерухоме майно - нежилі приміщення в літері А з №1 по №17 (групи приміщень №1), з №1 по №24 (групи приміщень №4), з №1 по №14 (групи приміщень №7), з №1 по №18 (групи приміщень №10), з №1 по №18 (групи приміщень №11), з №1 по №16 (групи приміщень №13), №1 (групи приміщень №15), №1 (групи приміщень №16), загальною площею 1169,3 кв. м, розташовані за адресою: м. Київ вул. Воздвиженська, буд. 58, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0, щодо заборони органами державної реєстрації прав (державним реєстратором) вчиняти будь - яких реєстраційних дій, пов'язаних з державною реєстрацією речових прав та обтяжень на нерухоме майно.

В судовому засіданні 19.04.2018 року представник позивача надав усні пояснення, відповів на запитання суду, підтримав подану апеляційну скаргу, заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача. Представник третьої особи надав усні пояснення, відповів на запитання суду, підтримав подану апеляційну скаргу, заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача. Представники відповідача надали усні пояснення, відповіли на запитання суду, підтримали подану апеляційну скаргу, заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга ТОВ ГК «Укргаз» підлягає задоволенню, апеляційна скарга ПАТ Банк «Контракт» не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню в частині задоволення позову про розірвання договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами спору укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрований у реєстрі за №920 (далі - договір, т.1, а.с.25-28), за умовами якого позивач передав (продав), а відповідач прийняв у власність (купив) нежилі приміщення в літері А з №1 по №17 (групи приміщень №1), з №1 по №24 (групи приміщень №4), з №1 по №14 (групи приміщень №7), з №1 по №18 (групи приміщень №10). з №1 по №18 (групи приміщень №11), з №1 по №16 (групи приміщень №13), №1 (групи приміщень №15), №1 (групи приміщень №16) (далі - нежилі приміщення), загальною площею 1169, 3кв.м., розташовані за адресою: м.Київ, вул.Воздвиженська, 58 (п.1.1. договору).

Відповідно до п.2.1. договору продаж за домовленістю сторін нежитлових приміщень вчинено за 45 400 000, 00грн., у тому числі ПДВ 7 566 666, 67грн., які відповідач перераховує на рахунок позивача №373990005, відкритий у ПАТ Банк «Контракт», МФО 322465 у такому порядку: 22 200 000, 00грн., у тому числі ПДВ 3 700 000, 00грн., відповідач перераховує позивачу в день укладення договору; 23 200 000, 00грн., у тому числі ПДВ 3 866 666, 67грн., відповідач перераховує позивачу не пізніше 05.10.2015 року.

Згідно з п.3.1. договору відповідач набуває право власності на нежилі приміщення після нотаріального посвідчення цього договору та реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та підписання акту прийому-передачі вказаних нежилих приміщень. Сторони дійшли згоди, що право власності буде зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім'я відповідача в день підписання цього договору.

30.09.2015 року позивачем передано, а відповідачем прийнято нежитлові приміщення, що підтверджується підписаним між сторонами спору актом приймання-передачі приміщень (т.1, а.с.29).

Право власності на нежитлові приміщення зареєстровано за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підтверджується витягом №44852474 від 30.09.2015 року (державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Л.Д., т.1, а.с.30).

Відповідачем здійснено оплату за нежилі приміщення на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року наступним чином: 22200000,00грн. сплачено 01.10.2015 року; 6 269 000, 00грн. сплачено 02.10.2015 року; 599 994, 00грн. сплачено 06.10.2015 року (т.1, а.с.33).

Відтак, станом на 09.10.2015 року відповідачем сплачено позивачеві 29 068 994, 00грн., а борг відповідача перед позивачем становить 16 331 006, 00грн. (довідка ПАТ Банк «Контракт», т.1, а.с.34).

Постановою Правління Національного Банку України від 06.10.2015 року № 671 Банк віднесено до категорії неплатоспроможних. Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду від 06.10.2015 року № 183 розпочато процедуру виведення Банку "Контракт" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на три місяці з 07 жовтня 2015 року по 06 січня 2016 року (включно); призначено ОСОБА_8, якому делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора Банку, визначені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон), зокрема, статтями 37, 38, 39 Закону.

Постановою Правління НБУ від 10.12.2015 року № 876 відкликано Банківську ліцензію ПАТ Банк «Контракт», а виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 10.12.2015 року № 220 « Про початок процедури ліквідації ПАТ Банк «Контракт» та делегування повноважень ліквідатора Банку». (т.2 а.с.20-22)

Матеріали справи містять судові акти по справі № 910/28686/15 за позовом ПАТ Банк "Контракт" до Товариства з обмеженою відповідальністю ГК "Укргаз" третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про застосування наслідків нікчемності правочину та витребування майна ( т.1 а.с.134-157), якими Банку було відмовлено у задоволенні позовних вимог з мотивів відсутності підстав для визнання договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року нікчемним.

Як вже зазначалось, в обґрунтування своїх вимог позивач посилався на ст.651, ст.655, ст.691, ст.694, ст.695 ЦК України та зазначав, що відповідач не в повному обсязі розрахувався за придбані нежилі приміщення згідно договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року та має заборгованість, що в свою чергу, на думку позивача, є істотним порушенням умов вказаного договору та є підставою для односторонньої відмови позивачем від вказаного договору, а також надає позивачеві право вимагати повернення нежилих приміщень.

Колегія суддів, проаналізувавши укладений між сторонами спору договір та положення ст. 655 ЦК України, дійшла до висновку про те, що договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрований у реєстрі за №920 за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Одночасно, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання позивача на ч.2 ст.695 ЦК України з огляду на неможливість її застосування до спірних правовідносин.

Так, відповідно до ст.1057 ЦК України договором, виконання якого пов'язане з переданням у власність другій стороні грошових коштів або речей, які визначаються родовими ознаками, може передбачатися надання кредиту як авансу, попередньої оплати, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт або послуг (комерційний кредит), якщо інше не встановлено законом.

Тобто, розстрочення платежу є різновидом комерційного кредиту.

Разом з цим, на переконання колегії суддів, неспівпадіння моменту оплати товарів, робіт, послуг з моментом їх отримання, як і погоджена сторонами поетапність проведення оплати товару, не означає, що така умова за своєю правовою природою є комерційним кредитом. Передбачене договором надання відстрочки і розстрочки оплати товарів може бути комерційним кредитом, якщо подібні умови платежів визначені в договорі саме як надання комерційного кредиту. Виходячи зі змісту ст.1057 ЦК України зобов'язання комерційного кредитування виникає не автоматично, а при досягненні угоди про це.

Якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару (ч.2 ст.695 ЦК України).

Частиною 3 ст.695 ЦК України встановлено, що до договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу застосовуються положення ч.3, ч.5, ч.6 ст.694 цього Кодексу.

Водночас, ч.6 ст.694 ЦК України унормовано, що з моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар.

З договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 не вбачається факту погодження його сторонами умови щодо виникнення у продавця на передане ним покупцю нежиле майно права застави на підставі ст.694, ст.695 ЦК України.

Тобто застосування до спірних правовідносин норми ч.2 ст.695 ЦК України є неправомірним, про що було зазначено і в постанові ВГСУ 27.06.2017 року по даній справі. (т.2, а.с.41)

При цьому, колегія судів звертає увагу, що поняття «розірвання» і «відмова» від договору наділені різним юридичним змістом. Тому щодо їх вчинення застосовуються різні правові норми і вони тягнуть настання властивих їм правових наслідків. Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Тобто, відмова від договору може мати наслідком або зміну договору або його розірвання у залежності від того чи вона була здійснена від усього договору чи від його частини. Розірвання ж договору припиняє усі договірні зобов'язання і не може стосуватися його частини. З іншої сторони, відмова від договору (у значенні ч. 3 ст. 651 ЦК України) вчиняється лише в односторонньому порядку, у той час як розірвання договору може бути вчинене і за згодою сторін, і за рішенням суду. Тобто поняття «розірвання» і «відмова» від договору є різними поняттями, які частково перетинаються, однак не збігаються.

Слід відрізняти право «відмовитися» чи «розірвати» договір та «вимагати розірвання» договору. У Цивільному Кодексі України право відмовитися від договору означає, що підставою для розірвання договору (припинення договірних зобов'язань) є односторонній правочин уповноваженої сторони - відмова від договору. Ні згоди іншої сторони, ні рішення суду для розірвання договору у даному випадку не потрібно. Вимагати розірвання договору за відсутності згоди сторін може бути реалізоване лише у судовому порядку у випадках встановлених умовами договору або закону.

Якщо договір розірваний внаслідок односторонньої відмови від нього (коли право на таку відмову встановлено договором або законом), то при невизнанні даного факту контрагентом не потрібно звертатися до суду з вимогою про розірвання договору, оскільки договір уже є розірваним. Необхідно пред'являти лише вимогу про повернення речі, відшкодування збитків тощо.

У випадку ж істотної зміни обставин чи істотного порушення договору суд за позовом однієї із сторін може розірвати договір за наявності таких істотних порушень ( ч.2 ст. 651 ЦК) або істотної зміни обставин (ст. 652 ЦК).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач посилається як на підставу позову на ч.3 ст. 695 ЦК України, якою встановлено право продавця відмовитись від договору купівлі-продажу. Тобто даною статтею встановлено право продавця відмовитись від договору купівлі-продажу якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу. Як зазначалось раніше, така відмова від договору здійснюється у формі одностороннього правочину шляхом повідомлення контрагента у письмової формі про відмову від договору та такий договір буде відповідно розірваним.

Матеріали справи не містять та сторонами не заперечується, що такої відмови від договору у формі одностороннього правочину, шляхом надіслання відповідачеві листа про відмову від договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 30.09.2015 року, позивачем зроблено не було.

Як зазначив представник третьої особи у судовому засідання 19.04.2018 року, у зв'язку з тим, що подальше виконання зобов'язання по договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року втратило інтерес для позивача, останнім надіслано на адресу відповідача повідомлення № 41/07-4439 від 20.10.2015 рокупро визнання вищезазначеного договору нікчемним з вимогою повернення отриманого майна відповідно до ч. 5 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Дане повідомлення представник третьої особи вважає повідомленням про відмову від договору. Однак, з такими доводами представника колегія суддів не може погодитись, оскільки відмова від договору та нікчемність договору мають різну правову природу та різні правові наслідки. Таким чином, колегією суддів встановлено, що відповідачем не здійснювались ніякі дії спрямовані на повідомлення відповідача про односторонню відмову від договору саме на підставі ч.3 ст. 695 ЦК України.

27.12.2016 року року позивач звертається з даною позовною заявою про розірвання вищезазначеного договору у судовому порядку з підстав істотного порушення умов договору відповідачем на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Заявляючи позов про розірвання договору у судовому порядку з підстав істотного порушення умов договору на підставі ч.2 ст. 651 ЦК України, на позивача покладається обов'язок довести наявність саме істотного порушення умов договору, що змусило сторону, яка не отримала бажаного, наполягати на розірванні договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абз.2 ч.2 ст.651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору, як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч.2 ст.651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (Постанова Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-75цс13).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки діям покупця щодо несвоєчасності внесення передбаченої договором плати за нерухоме майно в контексті істотності, про яку мова йдеться у ч.2 ст.651 ЦК України. Істотним є таке порушення умов договору, у результаті якого сторони не досягають цілей, обумовлених самим договором. Водночас, порушення умов договору не може вважатися істотним, якщо таке порушення може бути усунуте боржником, тобто необхідно з'ясовувати обставини, які свідчать про неможливість виконання покупцем свого обов'язку щодо повної оплати товару.

Так, як вбачається з матеріалів справи №910/23976/16, відповідач дійсно допустив порушення строків оплати за придбані нежилі приміщення згідно договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року, а саме відповідачем здійснено оплату за нежилі приміщення наступним чином: 22 200 000, 00грн. сплачено 01.10.2015 року; 6 269 000, 00грн. сплачено 02.10.2015 року; 599 994, 00грн. сплачено 06.10.2015 року (т.1, а.с.33). Відтак, станом на 20.10.2015 року ( дату прийняття рішення про нікчемність даного договору) відповідачем сплачено позивачеві 29 068 994, 00грн., а борг відповідача перед позивачем становить 16331006,00грн. (довідка ПАТ Банк «Контракт», ( т.1, а.с.34) та прострочення останнього платежу становило 14 днів.

Однак, на переконання колегії суддів, встановлений факт неналежного виконання відповідачем умов договору, а саме проведення оплати не у повному обсязі, сам по собі не може слугувати достатньою правовою підставою для розірвання договору.

Натомість, дії позивача свідчать про небажання останнього отримати від відповідача реального виконання договору, оскільки матеріали даної справи не містять доказів про те, що позивач вимагав від відповідача належного виконання умов договору, а саме оплати проданих нежилих приміщень.

Так, по-перше, позивачем надіслане відповідачеві повідомлення № 41/07-4439 від 20.10.2015 року про визнання вищезазначеного договору нікчемним з вимогою повернення отриманого майна відповідно до ч. 5 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

По-друге, колегією суддів встановлено, що 21.10.2015 року позивач на рахунок відповідача, відкритого в ПАТ Банк «Контракт» ( позивач) повернув сплачені кошти за вказаним договором у розмірі 29 068 994 грн. ( т.1, а.с.202). Однак, як вже зазначалось, Постановою Правління Національного Банку України від 06.10.2015 року року № 671 ПАТ Банк «Контракт» віднесено до категорії неплатоспроможних. Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду від 06.10.2015 року № 183 розпочато процедуру виведення Банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. Тобто, повертаючи кошти відповідачеві, позивач не міг не усвідомлювати, що відповідач не зможе розпоряджатись даними коштами, оскільки Банк припинив виконувати вимоги вкладників та кредиторів з 30.09.2015 року( довідка ПАТ Банк «Контракт» т.1, а.с. 97).

Крім цього, колегією суддів встановлено, що спірне майно включено до ліквідаційної маси ПАТ Банк «Контракт». ( довідка ПАТ Банк «Контракт» т.1, а.с. 96).

Третє, 09.11.2015 року позивач звернувся з позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та зобов'язання позивача повернути спірне приміщення. ( справа № 910/28685/15). До остаточного вирішення справи № 910/28685/15 щодо, в тому числі, встановлення дійсності договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року відповідач був позбавлений можливості виконати зобов'язання по договору в повному обсязі.

Частиною 4 ст.612 ЦК України встановлено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до п.1, п.1 ст.613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що, в тому числі, дії позивача не сприяли належному виконанню відповідачем свого обов'язку по договору.

Як вбачається, з матеріалів справи, з моменту встановлення судом касаційної інстанції (14.12.2016 року) правомірності відчуження спірного майна, відповідач розпочав вчиняти дії по проведенню із Банком в особі Уповноваженої особи Фонду трьохсторонньої зустрічі для можливості проведення взаємозаліку розрахунків по договору купівлі - продажу нерухомого майна та договору оренди майна.

Матеріали справи місять листи ТОВ «Укргаз» до Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банку «Контракт» ОСОБА_8, в якій відповідач пропонував проведення трьохсторонньої зустрічі Банку, Фонду та ТОВ «ГК «Укргаз» з метою здійснення взаємозаліку розрахунків, враховуючи заборгованість товариства за договором та заборгованість Банку за орендними платежами.

27.12.2016 року відповідпчем надіслано лист до ПАТ Банк «Контракт» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банку «Контракт» ОСОБА_8 щодо виставлення Банком рахунку для можливості сплати ТОВ «ГК «Укргаз» суми залишкової вартості за договором купівлі - продажу майна від 30.09.2015 року (т.1, а.с.174-175) 12.01.2017 року ним же підписано лист на ім'я директора - розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Ворушиліна К.М., яким відповідач просив забезпечити проведення трьохсторонньої зустрічі Банку, Фонду та ТОВ «ГК «Укргаз» з метою проведення взаємозаліку розрахунків, враховуючи необхідність сплати залишку ТОВ за договором купівлі - продажу та заборгованість Банку за орендними платежами, а також для вирішення питання щодо повернення сплачених покупцем - ТОВ «ГК «Укргаз» коштів за договором купівлі - продажу в розмірі 29 068 994 грн. на рахунок продавця майна. (т.1, а.с176-177).

Однак, як свідчать матеріали справи, вказані звернення залишені без відповіді, 26.12.2016 року Банк звернувся до суду з новим позовом про розірвання вказаного договору купівлі-продажу.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, що під час розгляду справи №910/23976/16 відповідач неодноразово у своїх письмових поясненнях наголошував на тому, що має намір та можливість виконати договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року в частині повного розрахунку за придбані нежилі приміщення.

Враховуючи об'єктивні обставини, які унеможливили виконання покупцем свого обов'язку щодо оплати товару у визначені строки, а також те, що таке порушення може бути усунуто боржником, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для розірвання судом договору на підставі ч. 2 ст.651 ЦК України

Отже, з урахуванням наведених вище обставин справи та положень чинного законодавства України, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про розірвання договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року на підставі ч.2 ст.651 ЦК України, так як позивачем не доведено факту наявності саме істотного порушення договору відповідачем, оскільки позивачем не доведено того факту, що дії відповідача не дозволяють йому отримати очікуване при укладенні договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року (повну суму грошових коштів), як і не доведено того, що порушення, допущене відповідачем, не може бути ним усунуте.

При цьому, на переконання колегії суддів, заявлення позову у даній справі не спрямоване на захист порушеного права позивача, а саме досягнення останнім мети договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року шляхом отримання грошових коштів від відповідача в повному обсязі.

До цього, позивач у своїй позовній заяві жодним чином не пояснює, яку саме шкоду йому завдав відповідач і яким чином така шкода позбавила його того, на що він розраховував при укладенні договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року, не наводить доказів неможливості отримання грошових коштів за договором, не містить позовна заява і посилань на причинно-наслідковий зв'язок між неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині оплати та наслідками такого невиконання.

Відтак, рішення суду від 09.11.2017 року у вказаній частині підлягає скасуванню із прийняттям нового про відмову у задоволенні позову.

Разом із цим, з урахуванням безпідставності вимог про розірвання договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року, то і відсутні підстави для зобов'язання ТОВ ГК «Укргаз» повернути на користь ПАТ Банк «Контракт» такі нежилі приміщення. Тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову в частині заявлених позовних вимог щодо повернення майна, визнання за позивачем права власності на спірне майно та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису №11408434 від 30.09.2015 року, з огляду на наступне.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ст.653 ЦК України передбачено, що у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

З договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року вбачається, що він не містить умов, які надавали б можливість позивачеві повернути продане за ним майно, така можливість не передбачена і наведеною вище нормою права.

Окрім того, не підлягає задоволенню вимога ПАТ Банк «Контракт» про визнання за ним права власності на нежилі приміщення, які є об'єктом договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року, оскільки вказане майно позивачеві не належить в силу його продажу відповідачеві на підставі вказаного договору, право власності належить та зареєстроване за ТОВ ГК «Укргаз», а згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Також, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заявленої позивачем вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису від 30.09.2015 року №11408434 з огляду на її похідний характер від вимоги про визнання права власності на нежилі приміщення за позивачем, у задоволенні якої відмовлено. Крім того, ТОВ ГК «Укргаз» не є належним відповідачем, до якого може бути пред'явлено дану позовну вимогу.

Посилання ПАТ Банк «Контракт» на ст. 1212 ЦК України, колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Так, відповідно ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1)повернення виконаного за недійсним правочином;

2)витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3)повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4)відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Оскільки у встановленому законом порядку договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року не був визнаний недійсним і частково виконаний сторонами, то існування між сторонами зобов'язальних відносин, які виникли з договору, унеможливлює застосування до цих правовідносин норму статті 1212 ЦК України, предметом регулювання якої є безпідставне набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. При цьому, за умови існування між сторонами договірних правовідносин, неналежне виконання відповідачем умов договору може слугувати підставою для відповідальності, а не підставою для повернення майна відповідно ст. 1212 Цивільного кодексу України, тому правове обгрнутування підстав для повернення майна за вказаною нормою ЦК України є передчасним.

Решта доводів апеляційної скарги ПАТ Банк «Контракт» зводиться до необхідності вирішення апеляційною інстанцією питань про надання переваги доводам останнього над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, не впливають на результат розгляду справи.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Одночасно, колегія суддів наголошує про необхідність дотримуватись позивачем меж здійснення цивільного права, передбачених ст. 13 ЦК України щодо утримання від дій, які могли б порушувати права інших осіб. Відповідно до положень ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити в захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею чч. 2-5 ст. 13 ЦК України.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставин, що мають значення для справи та неправильно застосовані норми матеріального права, у зв'язку із чим суд прийшов до помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що доводи апелянта ТОВ ГК «Укргаз» є цілком обґрунтованими, підтверджуються встановленими обставинами справи та відповідними нормами закону, в зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 року у справі №910/23976/16 в частині розірвання договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстрованого у реєстрі за №920, що укладений між публічним акціонерним товариство Банк «Контракт» та товариством з обмеженою відповідальністю ГК «Укргаз» підлягає скасуванню та прийняттю в цієї частині нового рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В решті рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 року у справі №910/23976/16 підлягає залишенню без змін.

Окрім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 року накладено арешт на нерухоме майно - нежилі приміщення в літері А з №1 по №17 (групи приміщень №1), з №1 по №24 (групи приміщень №4), з №1 по №14 (групи приміщень №7), з №1 по №18 (групи приміщень №10), з №1 по №18 (групи приміщень №11), з №1 по №16 (групи приміщень №13), №1 (групи приміщень №15), №1 (групи приміщень №16), загальною площею 1169, 3 кв. м, розташовані за адресою: м. Київ вул. Воздвиженська, буд. 58, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0, щодо заборони органами державної реєстрації прав (державним реєстратором) вчиняти будь - яких реєстраційних дій, пов'язаних з державною реєстрацією речових прав та обтяжень на нерухоме майно. (т.2, а.с.113-116)

Відповідно до ч. 9 ст. 145 ГПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи, що заходи забезпечення позову є тими заходами, що застосовуються, як гарантія реального виконання рішення суду та як гарантія задоволення законних вимог позивача, висновок суду про відсутність між сторонами спору, що підлягає захисту в порядку господарського судочинства, робить неможливим подальше інснування заходів, вжитих на забезпечення прав позивача у даній справі.

Враховуючи прийняття постанови судом апеляційної інстанції, котрим суд відмовляє в задоволені позову, колегія суддів вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 24.10.2017 року у даній справі про накладення арешту на нерухоме майно, що належить відповідачу.

Крім того, при розгляді даного питання судом враховано висновки, викладені у рішеннях ЄСПЛ.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколів до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, загальними принципами міжнародного права.

Згідно п.п. 55 - 56 рішення від 22 листопада 2007 року (набуло статусу остаточного від 20 лютого 2008 року) Європейського суду з прав людини у справі "Україна-Тюмень проти України" (заява № 22603/02), Суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), від 23 вересня 1982 року, Series A no. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі "Прессос Компанія Навєра С. А. та інші проти Бельгії" (Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium), від 20 листопада 1995 року, Series A no. 332, p. 23, § 38).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми законодавства, а також те, що у даному випадку чинність заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою господарського суду м. Києва від 24.10.2017 року, за відсутності підстав для задоволення позову, призводить до порушення прав відповідача на розпорядження своїм майном, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування вищевказаних заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.14 ст.129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.74, 129, 145, 269, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю ГК «Укргаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 у справі №910/23976/16 задовольнити.

2. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 у справі №910/23976/16 в частині розірвання договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ПрокудіноюЛ.Д., зареєстрованого у реєстрі за №920, що укладений між публічним акціонерним товариство Банк «Контракт» та товариством з обмеженою відповідальністю ГК «Укргаз», скасувати.

4. Прийняти нове рішення суду в цій частині, яким в задоволенні вимог про розірвання договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 30.09.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ПрокудіноюЛ.Д., зареєстрованого у реєстрі за №920, що укладений між публічним акціонерним товариство Банк «Контракт» та товариством з обмеженою відповідальністю ГК «Укргаз», відмовити.

5. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 у справі №910/23976/16 залишити без змін.

6. Стягнути з публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» (04071, м.Київ, вул.Воздвиженська, 58; ідентифікаційний код 19361746) на користь товариства з обмеженою відповідальністю ГК «Укргаз» (01010, м.Київ, вул.Московська, 32/2, поверх 11; ідентифікаційний код 39320386) 231917,40грн. судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2017 у справі №910/23976/16, 253000,80грн. судового збору за подання касаційної скарги на постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 у справі №910/23976/16, 231917,40грн. за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 у справі №910/23976/16.

7. Скасувати арешт, накладений ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 на нерухоме майно - нежилі приміщення в літері А з №1 по №17 (групи приміщень №1), з №1 по №24 (групи приміщень №4), з №1 по №14 (групи приміщень №7), з №1 по №18 (групи приміщень №10), з №1 по №18 (групи приміщень №11), з №1 по №16 (групи приміщень №13), №1 (групи приміщень №15), №1 (групи приміщень №16), загальною площею 1169,3 кв. м, розташовані за адресою: м. Київ вул. Воздвиженська, буд. 58, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0, щодо заборони органами державної реєстрації прав (державним реєстратором) вчиняти будь - яких реєстраційних дій, пов'язаних з державною реєстрацією речових прав та обтяжень на нерухоме майно.

8. Господарському суду міста Києва видати накази.

9. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.04.2018 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді С.Я. Дикунська

М.Г. Чорногуз