РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.04.2018Справа № 910/2581/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг"

до 1)Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат"

2)Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ"

про стягнення ,91 грн.

Суддя Усатенко І.В.

секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники сторін:

від позивача Омельченко О.О.

від відповідача 1 Жилін Р.В.

від відповідача 2 не з'явились

В судовому засіданні 26.04.2018 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" про стягнення ,91 грн, з яких: 948108571,05 грн пеня та 72275341,86 грн 3% річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем-1 зобов'язань з оплати товару за договором поставки №ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що після прийняття рішення у справі № 910/2031/16 відповідач-1 борг за договором № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010 в сумі 2.565.675.769,84 грн. не сплатив, а тому позивачем на вказану суму боргу нараховано пеню та 3% річних за період з 28.07.2016 по 21.04.2017. При цьому відповідач-2 поручився за виконання зобов'язань відповідача-1 по договору № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010 в сумі 5.000,00 грн.

Позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просив суд стягнути з відповідачів ,40 грн, з яких: 954125270,94 грн пеня та 72800748,45 грн 3% річних.

У подальшому в ході розгляду справи позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог до ТОВ "Метінвест-СМЦ", відповідно до змісту якої позивач просив суд стягнути з відповідача - ,94 грн пені, 72800748,45 грн 3% річних, а також стягнути 5000,00 грн 3% річних з відповідача-2.

Судом прийнята заява позивача про зменшення позовних вимог, спір розглядається з урахуванням поданої заяви.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 позов задоволено частково, стягнуто з ПАТ "ДМК" на користь ТОВ "Метінвест Холдинг" 470023388,98 грн. пені, 35961521,04 грн. 3% річних та 117846,72 грн. витрат по сплаті судового збору; стягнуто з ТОВ "Метінвест-СМЦ" на користь ТОВ "Метінвест Холдинг" 5000,00 грн 3% річних. В іншій частині в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 у справі № 910/2581/17 скасовано частково, викладено його резолютивну частину в наступній редакції: "Позов задовольнити частково. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" 470023388 (чотириста сімдесят мільйонів двадцять три тисячі триста вісімдесят вісім) грн. 98 коп пені, 35956521 (тридцять п'ять мільйонів дев'ятсот п'ятдесят шість тисяч п'ятсот двадцять одну) грн. 04 коп. 3% річних та 118250 (сто вісімнадцять тисяч двісті п'ятдесят) грн 58 коп. витрат по сплаті судового збору. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" 5000 (п'ять тисяч) грн 00 коп. 3 % річних та 1 (одну) грн 16 коп. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовити".

Постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2017 касаційну скаргу задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 у справі №910/2581/17 - скасовано, а справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Розпорядження керівника апарату Господарського суду м. Києва №05-23/3023 від 15.11.2017, відповідно до п. 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/2581/17.

В результаті зазначеного автоматичного розподілу справу №910/2581/17 передано на новий розгляд судді Усатенко І.В.

Ухвалою суду від 17.11.2017 справу прийнято до розгляду та призначено на 07.12.2017.

30.11.2017 від позивача надійшли письмові пояснення з додатками.

Через канцелярію суду від відповідача 1 надійшло клопотання про зменшення розміру пені на 70% з огляду на скрутне матеріальне становище на підставі ст. 83 ГПК України..

Ухвалою суду від 07.12.2017 розгляд справи відкладено на 17.01.2018.

15.12.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 № 2147-VIII, яким внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 1992, № 6, ст. 56) та викладено його у новій редакції.

За приписами п.п. 9 п. 1 Розділу ІХ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2018 у зв'язку з набранням чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче засідання на 22.02.2018.

Відповідач 2 в судове засідання не з'явився, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, однак 16.01.2018 подав клопотання про розгляд справи без участі їх представника.

13.02.2018 від позивача надійшло клопотання про долучення документів з додатком.

16.02.2018 від відповідача 1 надійшов відзив на позов з додатками. Відповідач 1 зазначає, що в акті звірки сторони визначили суму основного боргу у розмірі ,84 грн, а тому саме на вказану суму має нараховуватись пеня та 3% річних та заперечує проти нарахування санкцій на суму боргу з урахуванням курсової різниці. Оскільки корегувальні рахунки не виставлені, то курсова різниця не є сумою простроченої заборгованості. Згідно розрахунку відповідача сума 3% річних становить 35961521,04 грн. Крім того, відповідач 1 просить застосувати строк спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені. У відзиві відповідач 1 просить зменшити розмір пені, в зв'язку зі скрутним фінансовим становищем.

Ухвалою суду від 22.02.2018 відкладено підготовче судове засідання на 29.03.2018 та продовжено строк проведення підготовчого засідання.

02.03.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив з додатками. Позивач відзначає, що сума заборгованості відповідача 1 перед позивачем становить гривневий еквівалент суми 202685871,64 долари США, що виникла за період з 23.06.2013 по 06.06.2015. Згідно постанови Вищого господарського суду України від 29.08.2017 у справі № 910/2031/16 сума основного боргу відповідача 1 перед позивачем становить ,65 грн. Позивач вказує на відсутність підстав для застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, оскільки, пеня стягується протягом останніх 12 місяців перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня, якого вона нараховується у межах строку позовної давності за основною вимогою. Згідно розрахунку позивача сума пені за період з 09.02.2016 по 28.07.2016 становить 948108571,05 грн, а сума 3% річних за вказаний період становить 72275341,86 грн. Позивач заперечує проти зменшення суми пені, оскільки ГПК України не передбачено право суду на відповідні дії. Крім того, позивач зазначає, що скрутне фінансове становище відповідача 1 ним не підтверджено.

28.03.2018 позивач подав через канцелярію суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що судом у справі № 910/2031/16 визначено суму основного боргу відповідача 1 перед позивачем у розмірі ,65 грн (202558991,20 доларів США) з 23.03.2016. Отже в період з 09.02.2016 по 22.03.2016 позивач нараховує штрафні санкції на суму основного боргу у розмірі 202685871,64 доларів США у відповідному еквіваленті у гривні, а з 23.03.2016 - на суму 202558991,20 доларів США в еквіваленті у гривні. До пояснень долучено відповідний розрахунок.

Відповідач 1 в судове засідання 29.03.2018 не з'явився, явку уповноважено представника не забезпечив, однак подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з відрядженням представника для участі в іншому судовому засіданні. До клопотання долучено наказ про відрядження, однак не надано доказів участі представника в іншому судовому засіданні (не зазначено номер справи) та не надано доказів відсутності на підприємстві інших представників, що можуть представляти інтереси відповідача 1.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення вищевказаного клопотання та просив перейти до розгляду справи по суті.

Ухвалою суду від 29.03.2018 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду на 19.04.2018.

В судове засідання 19.04.2018 представники відповідачів не з'явились. Відповідач 1 подав клопотання про відкладення розгляду справи, відповідач 2 про причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача проти задоволення клопотання про відкладення розгляду справи заперечував.

Суд відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, в зв'язку з його необґрунтованістю.

В судовому засіданні 19.04.2018 оголошено перерву до 26.04.2018. Відповідачів викликано в судове засідання ухвалою про виклик від 19.04.2018.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідач 2 не скористався своїм правом, забезпеченим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, відзив суду не надав.

Відповідно до положень ст. 165 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Оскільки відповідач 2 був належним чином повідомлений про розгляд справи та попереджений про наслідки не надання відзиву, його неявка не перешкоджає розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

При проведенні судових дебатів представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням викладеного у поданих до матеріалів справи письмових заявах по суті справи.

Представник відповідача 1 підтримав позицію, викладену ним у письмових заявах по суті справи та процесуальних питаннях. Проти позову заперечував.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з'ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача проти позову заперечував.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

29.12.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (постачальник) та Відкритим акціонерним товариством "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського", яке перейменовано в Публічне акціонерне товариство "Дніпровський металургійний комбінат" (покупець) укладено договір поставки № ГРД-01/10-5000.

Відповідно до п. 1.1 договору поставки постачальник зобов'язався передати у власність покупця залізорудний концентрат (далі - товар), а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити його на умовах, передбачених договором та специфікаціями до нього.

Специфікаціями №№ 8 - 18 до договору поставки сторони визначили зміст, ціну, загальну вартість, кількість товару, що підлягав поставці в спірні контрактні періоди (з 01.10.2012 по 30.06.2015), умови та строки його поставки.

На підставі договору та специфікацій постачальник здійснив поставку покупцю товару загальною кількістю 7309520,70 тон на загальну суму 717208627,39 доларів США.

Покупець частково сплатив постачальнику за поставлений товар у сумі 514649605,81 доларів США.

У зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе покупцем зобов'язань щодо повної оплати товару ТОВ "Метінвест Холдинг" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат" та ТОВ "Метінвест-СМЦ" про стягнення боргу, а також нарахованої пені, інфляційних втрат та 3% річних. Спір між сторонами розглянуто судом у справі № 910/2031/16.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 року у справі № 910/2031/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.07.2016 року позов задоволено частково, стягнуто з ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського" на користь ТОВ "Метінвест Холдинг" основний борг в сумі ,65 грн., пеню в сумі 437385554,08 грн., 3 % річних в сумі 155395326, 15 грн., судовий збір в сумі 111676,11 грн.; стягнуто з ТОВ "Метінвест-СМЦ" на користь ТОВ "Метінвест Холдинг" основний борг в сумі 20000, 00 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2016 року у справі № 910/2031/16 змінено постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.07.2016 року та рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 року, викладено резолютивну частину в іншій редакції.

Постановою Верховного Суду України від 21.06.2017 року у справі № 910/2031/16 постанову Вищого господарського суду України скасовано, справу передано на розгляд до Вищого господарського суду України.

Верховним Судом України у постанові по даній справі зазначено про помилковість висновку Вищого господарського суду України щодо обов'язку відповідача сплатити заборгованість з оплати вартості поставленого товару, виходячи із загальної суми виставлених позивачем рахунків-фактур, вираженій у гривні, із можливістю здійснення перерахунку доларового еквівалента ціни товару лише на дату платежу та за умови виставлення останнім коригувальних рахунків, а також помилковість висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені за період прострочення грошового зобов'язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано.

За розглядом справи у Вищому господарському суді України 29.08.2017 року постанову від 28.07.2017 року Київського апеляційного господарського суду та рішення від 18.04.2017 року Господарського суду міста Києва у справі № 910/2031/16 скасовано в частині стягнення пені, 3% річних і в цій частині направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва; в іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду залишено без змін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.10.2017 у справі № 910/2031/16, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018 позов задоволено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" ,41 грн. пені обчисленої за період прострочення з 09.02.2015 по 19.01.2016 у відношенні заборгованості по договору № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010; 232481129,74 грн. 3 % річних обчислених за період прострочення з 10.02.2013 по 19.01.2016.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Спір виник внаслідок того, що відповідач-1 заборгованість по договору поставки повністю не сплатив, тому позивачем нараховані пеня та 3% річних за період з 09.02.2016 по 28.07.2016 на суму боргу у розмірі 202685871,64 доларів США у відповідному еквіваленті у гривні на кожен день розрахунку в період з 09.02.2016 по 22.03.2016, а з 23.03.2016 по 28.07.2016 - на суму 202558991,20 доларів США в еквіваленті у гривні.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Діюче законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриття провадження по його примусовому виконанню, у зв'язку з чим, враховуючи порушення відповідачем-1 взятих на себе зобов'язань, непогашення у повному розмірі суми заборгованості за договором поставки № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010 у справі № 910/2031/16 заборгованості в спірному періоді (з 09.02.2016 по 28.07.2016), суд визнає вимоги про стягнення з відповідача-1 сум нарахованої пені та 3% річних такими що підлягають задоволенню частково виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 року у справі № 910/2031/16, залишеним без змін в частині суми основного боргу встановлено, що основний борг відповідача 1 перед позивачем становить ,65 грн. При цьому суд встановив, що в доларовому еквіваленті сума боргу до 23.03.2016 становила 202685871,64 доларів США, в з 23.03.2016 в зв'язку з частковою оплатою - 202558991,20 доларів США. Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.10.2017 у справі № 910/2031/16, яке набрало законної сили з відповідача 1 стягнуто пеню за період прострочення з 09.02.2015 по 19.01.2016 та 3 % річних обчислених за період прострочення з 10.02.2013 по 19.01.2016

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 у справі № 910/6984/17 за позовом ТОВ "Метінвест Холдинг" до ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат"; ТОВ "Метінвест-СМЦ", яка набрала законної сили, у зв'язку з не здійсненням відповідачем-1 оплати суми боргу в розмірі ,65 грн. стягнутої у справі № 910/2031/16, було задоволено вимоги позивача про стягнення нарахованих на цю суму пені та 3% річних у період з 29.07.2016 по 20.04.2017; стягнуто з ТОВ "Метінвест-СМЦ" 5000,00 грн. - 3% річних.

Суд перевірив розрахунок 3% річних, здійснений позивачем та долучений до матеріалів справи 28.03.2018 разом з додатковими поясненнями. Суд вважає його обґрунтованим, здійсненим згідно чинного законодавства та арифметично вірним, а суму у визначену в ньому такою, що підлягає стягненню у повному обсязі у розмірі 72767068,13 грн.

Розрахунок позивача, долучений до матеріалів справи 28.03.2018, не відповідає розміру позовних вимог щодо стягнення 3% річних, заявлених позивачем. Тобто позивач розрахувавши суму 3% річних з урахуванням всіх обставин справи та прийнятих в інших справах судових рішень не подав заяву про зменшення суми позовних вимог щодо стягнення 3% річних у розмірі 72800748,45, а тому вказані вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 72767068,13 грн.

Позивачем пред'явлені вимоги про стягнення 3% річних як до відповідача-1 так і відповідача-2, як поручителя.

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

В матеріалах справи наявний договір поруки № ПР080217-3 від 08.02.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" (поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (кредитор).

Згідно з ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до п. 1.1 договору поруки поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед кредитором за своєчасне та повне виконання зобов'язань ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат" за договором поставки № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010, укладеним між кредитором та боржником, включаючи за можливу відповідальність за несвоєчасну оплату коштів, сплату пені, процентів та штрафів, передбачених договором поставки.

Пунктом 2.3 договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником в повному обсязі належним йому на праві власності майном, у тому числі коштами; однак, відповідальність поручителя обмежується 5000,00 гривень за зобов'язаннями боржника, включаючи можливу відповідальність за несвоєчасну оплату коштів, сплату пені, процентів, штрафів та інших похідних грошових вимог, передбачених договором поставки, та у будь-якому випадку не може перевищувати зазначену суму.

Відповідно до ст.553, ст. 554 ГПК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 543 ГПК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Оскільки в договорі сума поруки обмежена розміром 5000,00 грн., саме в межах цієї суми поручитель відповідає за невиконання боржником своїх зобов'язань, в тому числі нарахованих 3% річних, що забезпечені порукою відповідача-2. Таким чином забезпечення відповідача-2 перед позивачем за нарахованими 3% річних складає 5000,00 грн.

Проте, оскільки як зазначено вище судом у справі № 910/6984/17 вже стягнуто з поручителя суму забезпечення основного зобов'язання за договором №ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010 у розмірі 5000,00 грн., при цьому з поручителя стягнуто 5000 грн. не за основним боргом, а за нарахованими 3% річних за період 29.07.2016 по 20.04.2017. Договір поруки обмежує забезпечення виконання зобов'язання відповідачем-2 сумою 5000,00 грн. У той-же час в даній справі позивач наполягає на стягненні 5000 грн. з відповідача-2 (як поручителя) за цим же договором, однак як забезпечення зобов'язання за інший період нарахування 3% річних 09.02.2016 по 28.07.2016.

Відповідно до ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Ст. 175 ч.1 п.п.2,4 ГПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Як встановлено судом позивач просить стягнути поруку з відповідача 2 за іншій період нарахування 3% річних, ніж за рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 910/6984/16. Таким чином у суду відсутні підстави для закриття провадження по даній справі.

Позивачу було відомо про прийняте у справі 910/6984/16 рішення, яким стягнуто з відповідача-2 три відсотки річних у розмірі 5000,00 грн. за договором №ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010, на виконання якого видано наказ. При розгляді даної справи позивач не вказував на обставини щодо невиконання відповідачем-2 рішення у справі 910/6984/16 та не сплати ним суми 3% річних у розмірі забезпеченому порукою - 5000,00 грн.

Згідно ст. 80 ГПК України в чинній редакції саме на сторін покладається обов'язок подання доказів в підтвердження своїх вимог та заперечень, при цьому суд обмежений у праві самостійного збирання та витребовування у сторін доказів.

Проте позивач не вказав та не надав доказів того, що відповідач-2 не виконав рішення суду, яким уже стягнуто як з поручителя 5000,00 грн трьох відсотків річних. Крім того, саме на відповідача-1 як боржника покладається обов'язок зі сплати 3% річних не залежно від періоду, за який вони нараховуються, при цьому поручитель забезпечує виконання зобов'язання боржника лише у сумі 5000, 00 грн, які вже стягнуті за рішенням суду. За таких умов у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення 3% річних з поручителя. З огляду на вищезазначене, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог до відповідача 2.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 2.5 постанови Вищого господарського суду країни № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до п. 8.3 договору поставки у випадку порушення покупцем строків оплати, передбачених п. 6.2 даного договору, покупець зобов'язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. Пеня нараховується за весь період прострочки включно до фактичного моменту оплати.

Отже сторони дійшли згоди про встановлення іншого строку за який нараховується пеня, що повністю узгоджується з вимогами ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а відповідний правовий висновок щодо застосування вказаної норми матеріального права, саме при погодженні в договорі сплати пені "по день фактичної оплати" міститься у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-53гс15 (910/6379/14).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини другої статті 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Саме такі висновки по застосуванню норм матеріального права викладено у постанові Верховного Суду України у справі № 6-3006цс15 від 08.06.2016 і підлягають врахуванню при вирішенні спору між сторонами в частині застосування строку позовної давності з огляду на заяву відповідача-1 у даній справі.

Остання поставка товару по договору, з приводу оплати за який виникла заборгованість була здійснена 16.05.2015, що не заперечується сторонами, та зазначено у відзиві відповідача-1.

У п. 6.2 договору поставки погоджені умови оплати: протягом 21 календарного дня, починаючи з дати поставки партії товару (включаючи день поставки); у зв'язку з чим, останній виставлений на підставі договору рахунок повинен був бути сплаченим в строк до 05 червня 2015 року включно, відповідно нарахування пені у спірному періоді (з 09.02.2016 по 28.07.2016) здійснено позивачем у межах строку позовної давності за основною вимогою, за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду.

Наявність судового рішення про примусове стягнення основного боргу, яке не виконано боржником і поручителем, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін та не звільняє останніх від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. При цьому умовами договору поставки від 29 грудня 2010 року № ГРД- 01/10-5000 передбачено можливість нарахування пені за весь період прострочки до фактичного моменту оплати. У зв'язку з чим до правовідносин сторін не підлягає застосуванню обмеження періоду нарахування пені, передбачене частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України (постанова Верховного Суду України від 21 червня 2017 року у справі №910/2031/16 та від 21.02.2018 у справі № 910/6984/17).

Також постановою Верховного Суду України від 21.02.2018 у справі № 910/6984/17 встановлено що в заяві відповідача-1 про застосування строку позовної давності щодо стягнення сум пені обґрунтовано відмовлено з посиланням на правову позицію Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3006цс15, відповідно до якої стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою (статті 258, 266 Цивільного кодексу України). При цьому правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Оскільки позов заявлено в межах строку позовної давності, а пеню обраховано відповідно до вимог частини шостої статті 232 Господарського кодексу України і пункту 8.3 договору поставки, з урахуванням положень ст. 266, ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, відсутні підстави для відмови у задоволенні вимог про стягнення пені за заявою відповідача-1 про застосування строку позовної давності.

Суд перевірив розрахунок пені здійснений позивачем та відзначає, що при здійсненні розрахунку, позивач не врахував ту обставину, що 2016 рік, за який нараховано пеню є високосним і складається з 366 днів. З врахуванням вказаної обставини, суд здійснив перерахунок пені, згідно якого сума, що підлягає стягненню з відповідача 1 становить 951123673,32 грн за період з 09.02.2016 по 28.07.2016.

Отже вимоги позивача в частині стягнення пені є обґрунтованими в сумі 951123673,32 грн та підлягають частковому задоволенню у розрахованому судом розмірі.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки на 70%.

Згідно до п. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

В даному випадку суд враховує, що сума пені за несвоєчасну оплату поставленого товару на умовах договору № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010р. в розмірі 951123673,32 грн. не є "значно" чи "надмірно" великою, виходячи із загальної заборгованості по договору ( ,65 грн.) та часу прострочення належних до сплати сум кредиторові.

Клопотання відповідача-1 про зменшення пені мотивоване тим, що за 2016 рік ним отримано збитки у розмірі 2 717 065 тис. грн., наявною є заборгованість з оплати праці, яка становить 120 974 тис. грн., в цілому підприємство знаходиться у важкому фінансовому становищі, з березня по липень 2017 року ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат" знаходилось в режимі "гарячої консервації" у зв'язку з відсутністю поставок металургійного коксу ПАТ "Алчевський металургійний комбінат".

В свою чергу, судом беруться до уваги заперечення позивача щодо заявленого клопотання, виходячи з необхідності врахування також інтересів і іншої сторони договору - позивача, яким на захист своїх порушених прав заявлено позов, що розглядається судом у справі.

Так, зокрема, позивачем заявлено про наявність значних економічних збитків від систематичного невиконання відповідачем-1 його грошових зобов'язань, що в свою чергу, спричинило стійку неплатоспроможність. Крім того, зазначено, що підприємство втратило контроль над своїми активами на тимчасово окупованих територіях України, оскільки вони були захоплені та перебувають під керуванням незаконних військових формувань, тобто позивач також перебуває у надто складному становищі.

Відповідно до встановлених при розгляді справи обставин заборгованість відповідача-1 за договором поставки № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010р. виникла ще в 2013 році, тобто до настання обставин 2016, 2017 року, якими відповідач-1 обґрунтовує клопотання, водночас суду не надано доказів вжиття усіх можливих заходів з метою вирішення питання по погашенню заборгованості перед позивачем.

Беручи до уваги викладене, враховуючи недоведеність відповідачем-1 поважності причин неналежного виконання перед позивачем грошових зобов'язань за договором поставки, враховуючи майновий стан обох сторін, суд відмовляє у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені.

Крім того, в чинні редакції Господарського процесуального кодексу України у суду відсутні повноваження на зменшення розміру суми неустойки за клопотанням відповідача, як було передбачено ст.83 ГПК України в редакції, що діяла до 15.12.2017.

В постанові Верховного Суду України 21.02.2018 у справі № 910/6984/17 також зазначено, що суд апеляційної інстанції розглянув та оцінив доводи клопотання відповідача-1 про зменшення розміру штрафних санкцій, дійшовши висновку про відмову у його задоволенні. При цьому судом враховано, що заборгованість за договором виникла ще у 2013 році, тобто без поважних причин не погашається відповідачем-1 вже протягом чотирьох років, не зважаючи на існування судового рішення про її стягнення, тобто має місце умисне невиконання відповідачем-1 судового рішення. Тобто рішення у цій частині визнано обґрунтованим.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен із доводів сторін.

Відповідно до статті 123 ГПК України, удові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно сумі задоволених вимог.

За подання позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 240000,00 грн (платіжне доручення № від 08.02.2017, який підлягає стягненню з відповідача 1 пропорційно розміру позовних вимог у розмірі 239290,63 грн. Позивачем згідно платіжного доручення № від 27.04.2017 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 264000,00 грн., в зв'язку з чим з відповідача 1 підлягає стягненню пропорційно задоволених вимог сума судового збору у розмірі 263208,00 грн.

Судом встановлено, що платіжним дорученням № 496 від 03.05.2017 року відповідачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 264000,00 грн. Отже з позивача в зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог має бути стягнуто пропорційно судовий збір у розмірі 792,00 грн на користь відповідача. За подання касаційної скарги відповідач 1 сплатив судовий збір у розмірі 288000,00 грн згідно платіжного доручення № 2267 від 06.07.2017. З позивача на користь відповідача 1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 864,00 грн.

На підставі викладеного, ст.ст. 74, 76, 77, 123, 129, 237, 238, 239, 240, 241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (87534, Донецька область, місто Маріуполь, проспект Нахімова будинок 116а; ) до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" (51925, Дніпропетровська область, місто Кам'янське, вулиця Соборна, будинок 18-Б; ) про стягнення 954125270,94 грн пені та 72800748,45 трьох відсотків річних задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" (51925, Дніпропетровська область, місто Кам'янське, вулиця Соборна, будинок 18-Б; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (87534, Донецька область, місто Маріуполь, проспект Нахімова будинок 116а; код ЄДРПОУ 3409373 (дев'ятсот п'ятдесят один мільйон сто двадцять три тисячі шістсот сімдесят три) грн. 32 коп. пені, 72767068 (сімдесят два мільйона сімсот шістдесят сім тисяч шістдесят вісім) грн. 13 коп. 3 % річних, 239290 (двісті тридцять дев'ять тисяч двісті дев'яносто) грн. 63 коп. витрат по сплаті судового збору за подання позову та 263208 (двісті шістдесят три тисячі двісті вісім) грн. 00 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. В позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (87534, Донецька область, місто Маріуполь, проспект Нахімова будинок 116а; ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15 А, ) про стягнення 3% річних у розмірі 5000,00 грн відмовити повністю.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (87534, Донецька область, місто Маріуполь, проспект Нахімова будинок 116а; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" (51925, Дніпропетровська область, місто Кам'янське, вулиця Соборна, будинок 18-Б; ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 792 (сімсот дев'яносто дві) грн 00 коп, витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 864 (вісімсот шістдесят чотири) грн 00 коп.

6. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 04.05.2018

Суддя І.В.Усатенко