РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
16.05.2018Справа № 910/118/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Любченко М.О., за участю секретаря судового засідання Топіхи І.О., розглянувши за правилами загального позовного провадження у судовому засіданні матеріали справи
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пром Гарант Плюс»
до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал Трейд»
про розірвання договору поруки

Представники учасників процесу:
від позивача: Книшенко Е.М.
від відповідача: Видюк Д.В.
від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Пром Гарант Плюс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяви б/н від 16.05.2018р.) до відповідача, Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про розірвання договору поруки №4К15103И/П від 25.10.2016р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Пром Гарант Плюс» та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, за твердженнями позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Пром Гарант Плюс», як поручитель за договором поруки №4К15103И/П від 25.10.2016р., виконало зобов`язання за боржника за кредитним договором №4К15103И від 16.12.2015р. в частині повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом в сумі 1 097 620 637,87 грн., а відповідачем в порушення умов зазначеного договору поруки не було виконано взяті на себе обов`язки в частині передачі позивачу належним чином завірених копій документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором. З огляду на наведене, позивач просить суд розірвати укладений між сторонами договір поруки №4К15103И/П від 25.10.2016р.
Ухвалою від 26.01.2018р. судом відкрито провадження по справі №910/118/18, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 23.02.2018р., встановлено для відповідача строк для надання суду відзиву на позов до 19.02.2018р.
Ухвалою від 23.02.2018р. судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Капітал Трейд» та відкладено підготовче судове засідання на 14.03.2018р.
14.03.2018р. судом відкладено підготовче засідання на 28.03.2018р. При цьому, судом було продовжено строк проведення підготовчого засідання на 30 днів, поновлено встановлений для відповідача процесуальний строк для надання суду відзиву на позов до 20.03.2018р., встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив - до 23.03.2018р., відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив - до 28.03.2018р. та продовжено встановлений третій особі строк для надання письмових пояснень з викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову та надання відповідних доказів до 23.03.2018р. Третій особі направлено виклик у судове засідання 28.03.2018р. в порядку ст.ст.120-121 Господарського процесуального кодексу України.
19.03.2018р. до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти заявлених позовних вимог заперечив та зазначив, що позивач не надав належних та допустимих доказів виконання ним обов`язку поручителя в повному обсязі та не довів факту порушення відповідачем істотних умов договору поруки. Крім того, за твердженнями відповідача, Цивільним кодексом України не передбачений спеціальний порядок передання права вимоги від кредитора до поручителя, і такий перехід права відбувається автоматично, внаслідок фактичного виконання поручителем обов`язку боржника. Також, відповідач зауважив, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Пром Гарант Плюс» у позовній заяві не наведено жодного обґрунтування, в чому саме полягає завдана йому внаслідок істотного порушення Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» умов договору поруки №4К15103И/П від 25.10.2016р. шкода, який її розмір та не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між такою шкодою та порушенням відповідачем умов цього договору.
28.03.2018р. судом було відкладено підготовче засідання на 25.04.2018р. При цьому, за клопотанням позивача, судом було поновлено встановлений процесуальний строк для надання суду відповіді на відзив до 18.04.2018р. Третій особі направлено виклик у судове засідання 28.03.2018р. в порядку ст.ст.120-121 Господарського процесуального кодексу України.
Ухвалою від 25.04.2018р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 16.05.2018р.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач можливістю подання відповіді на відзив відповідно до ст.166 Господарського процесуального кодексу України не скористався.
Представник позивача в судове засідання 16.05.2018р. з`явився, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні 16.05.2018р. проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві на позов.
Третя особа у судове засідання 16.05.2018р., як і в попередні засідання суду, представника не направила, пояснення щодо позову або відзиву не надала, про причини неявки представника суд не повідомила. При цьому, з приводу повідомлення вказаного учасника судового процесу про розгляд справи суд зазначає наступне.
Частиною 5 ст.176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст.242 цього Кодексу, та з додержанням вимог ч.4 ст.120 цього Кодексу.
Відповідно до ч.11 ст.242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
За приписами ч.1 ст.7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.
За змістом Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресою місцезнаходження юридичної особи третьої особи по справі є: 61001, Харківська область, м.Харків, Московський район, проспект Московський, будинок 65.
З метою повідомлення третьої особи про розгляд справи судом, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала від 23.02.2018р. про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал Трейд» та відкладення підготовчого судового засідання, ухвала від 14.03.2018р. про виклик у судове засідання, ухвала від 29.03.2018р. про повідомлення про дату, час і місце судового засідання та ухвала від 25.04.2018р. про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті були направлені судом рекомендованими листами з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження третьої особи, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 61001, Харківська область, м.Харків, Московський район, проспект Московський, будинок 65.
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що постановою від 05.07.2017р. Господарського суду Харківської області по справі №922/1751/17 Товариство з обмеженою відповідальністю «Капітал Трейд» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором означеного товариства голову ліквідаційної комісії Ніколайчука Олексія Миколайовича.
За змістом ч.2 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута.
З інформації, яка міститься у відкритому доступі на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень, а саме з постанови від 05.07.2017р. Господарського суду Харківської області по справі №922/1751/17 вбачається, що адресами ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал Трейд» Ніколайчука Олексія Миколайовича є: м.Дніпро, вул.Єлова, в/ч 79, буд.2, кв.8 (місце реєстрації) та 61068, м.Харків, пр.Московський, буд.96-А, оф.188 (поштова адреса).
З метою належного повідомлення третьої особи про розгляд справи №910/118/18, судом ухвали від 14.03.2018р., 29.03.2018р. та від 25.04.2018р., окрім адреси відповідача, визначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, було направлено на вищевказані адреси ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал Трейд» Ніколайчука О.М.
Однак, конверти з ухвалами від 23.02.2018р., 14.03.2018р., 29.03.2018р. та від 25.04.2018р. були повернуті до суду відділенням поштового зв`язку з адрес Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал Трейд» та ліквідатора означеної юридичної особи з відмітками «за закінченням строку зберігання».
Згідно з п.5 ч.6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення.
Відтак, за висновками суду, день проставлення у поштових повідомленнях відміток «за закінченням строку зберігання» свідчить про відмову третьої особи отримати копію судового рішення, і вважається днем вручення третій особі відповідних процесуальних документів у справі в силу положень п.5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові від 03.03.2018р. Верховного суду по справі №911/1163/17.
У даному випаду судом також враховано, що за приписами ч.1 ст.9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що третя особа мала право та дійсну можливість ознайомитись, з ухвалами суду по справі №910/118/18 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
Отже, судом вчинені всі можливі дії для належного повідомлення третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал Трейд» про розгляд справи.
В судовому засіданні 16.05.2018р. на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.
Згідно ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Нормами ст.546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Статтею 553 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
25.10.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Пром Гарант Плюс» (поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (кредитор) було укладено договір поруки №4К15103И/П, предметом якого згідно п.1 є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітал Трейд» (боржник) своїх зобов`язань за кредитним договором №4К15103И від 16.12.2015р., а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.
За умовами п.2 вказаного правочину поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.
У п.3 договору поруки №4К15103И/П від 25.10.2016р. вказано, що поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений.
Згідно п.п.5-6 договору №4К15103И/П від 25.10.2016р. у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання. Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п.5 договору.
Пунктом 10 договору №4К15103И/П від 25.10.2016р. передбачено, що кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.
Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов`язань за договором (п.11 договору №4К15103И/П від 25.10.2016р.).
Договір №4К15103И/П від 25.10.2016р. було укладено сторонами із застуванням електронного цифрового підпису у відповідності до угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа, укладеної 06.01.2016р. між позивачем та відповідачем.
З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №4К15103И/П від 25.10.2016р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст.554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).
Відповідно до ч.2 ст.556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.
За приписами ч.1 ст.556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника.
Пунктом 2 договору поруки №4К15103И/П від 25.10.2016р. передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.
За умовами п.4 договору поруки №4К15103И/П від 25.10.2016р. у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.
У відповідності до п.8 укладеного між позивачем та відповідачем правочину до поручителя, що виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договором застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.
Наразі, за твердженнями позивача, з огляду на невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітал Трейд» своїх грошових зобов`язань перед кредитором за договором №4К15103И від 16.12.2015р., Товариством з обмеженою відповідальністю «Пром Гарант Плюс», як поручителем за договором №4К15103И/П від 25.10.2016р., було погашено заборгованість третьої особи, на підтвердження чого представлено суду платіжне доручення №893 від 25.10.2016р. Однак, відповідачем не було виконано зобов`язання з передання належним чином засвідчених копій документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами, що, на думку заявника, свідчить про істотне порушення кредитором договору поруки та є достатньою підставою для розірвання договору №4К15103И/П від 25.10.2016р.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.
Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб, встановлений законом або договором.
Відповідно до ч.1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст.188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.
Пунктом 14 договору поруки №4К15103И/П від 25.10.2016р. передбачено, що дострокове розірвання цього договору здійснюється за письмовою згодою сторін.
Статтею 654 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Згідно ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Зазначеною правовою нормою законодавець поділяє підстави для розірвання договору у судовому порядку на законні та договірні. Так, підставами для розірвання договору, що випливають зі змісту закону, є істотне порушення договору винною стороною та інші випадки, передбачені законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України).
Отже, приписи ст.651 Цивільного кодексу України пов`язують можливість розірвання договору у зв`язку з порушенням стороною його умов лише у разі, якщо внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу суддівського розсуду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.
Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 30.01.2018р. по справі №908/491/17.
Частиною 4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.
У рішенні від 10.11.2005р. Великої Палати Європейського Суду з прав людини у справі «Лейла Шахін проти Туреччини» зазначається, що згідно з практикою, закон є чинним положенням, яке застосовується з урахуванням тлумачення, яке дають йому компетентні суди.
Практика країн усталеної демократії свідчить про те, що конкретний варіант тлумачення права, використаний судом, має шанс набути певної стабільності, обов`язковості. Вважається, що це випливає із принципів однакового поводження і правопевності (правової визначеності), які є проявами принципу верховенства права. Ці принципи зобов`язують державну владу дотримуватись обраної правової позиції і не відхилятися від неї доти, доки не з`являться вагомі підстави змінити її і звернутись до іншого розуміння тієї чи іншої норми. Названі принципи певною мірою знаходять підтвердження в національному законодавстві, практиці здійснення правосуддя та роз`яснювальній діяльності вищих спеціалізованих судів. Зокрема, відповідно до ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 13.02.2018р. Верховного Суду по справі №924/522/17.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.
Частиною 3 ст.162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем належними та допустимими доказами не доведено того, що невиконання відповідачем зобов`язань з передання документів, які підтверджують обов`язок боржника за кредитним договором, значною мірою позбавило Товариство з обмеженою відповідальністю «Пром Гарант Плюс» того, на що воно розраховувало при укладенні договору.
Також позивачем не надано суду доказів звернення до відповідача з вимогою надати документи, які підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором, а також доказів висловлення відповідачем відмови від передання таких документів.
Крім того, суд зауважує, що правова можливість задоволення позовної вимоги про розірвання договору у зв`язку з істотним порушенням другою стороною умов договору пов`язується також з наявністю шкоди, завданої цим порушенням другою стороною договору.
Однак, у суду відсутні підстави вважати, що Товариству з обмеженою відповідальністю «Пром Гарант Плюс» було завдано шкоду внаслідок непередання кредитором документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.
Крім того, виходячи із змісту ст. ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.
У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.
Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Проте, у даному випадку заявником не представлено суду належних та допустимих доказів виконання саме за договором поруки №4К15103И/П від 25.10.2016р. в повному обсязі обов`язку боржника за кредитним договором №4К15103И від 16.12.2015р., що передбачений означеним правочином, та, як наслідок, позбавлення поручителя права на звернення зі зворотною вимогою до боржника.
Наразі, представлене позивачем до матеріалів справи платіжне доручення №893 від 25.10.2016р. в призначенні платежу містить посилання про сплату грошових коштів в сумі 1 097 620 637,87 грн. за договором поруки №4К15103И/П від 24.10.2016р., в той час як спірний договір має номер 4К15103И/П та дату 25.10.2016р.
Відомостей про зміну призначення платежу вказаного платіжного доручення матеріали справи не містять.
Одночасно, суд зазначає, що згідно глави 5 Господарського процесуального кодексу України, суд не зобов`язаний збирати докази самостійно, а кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень на виконання такого завдання господарського судочинства, як змагальність сторін.
За таких обставин, з огляду на недоведеність позивачем наявності підстав для розірвання договору поруки в судовому порядку, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Пром Гарант Плюс» з підстав, заявлених у позовній заяві, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
При цьому, суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на приписи ст.129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, судовий збір залишається за позивачем.
Керуючись ст.ст.74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:
Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Пром Гарант Плюс» до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про розірвання договору поруки №4К15103И/П від 25.10.2016р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Пром Гарант Плюс» та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк».

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Згідно з п.17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Повне рішення складено 17.05.2018р.

Суддя М.О.Любченко