РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2018 року Справа № 903/693/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

За участю представників

Представник позивача : представник не з"явився;

Представник відповідача 1 : представник не з"явився;

Представник відповідача 2: представник не з"явився;

Представник третьої особи: ОСОБА_1, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1246 серія РН, від 17.06.2017р.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стардуко» на рішення господарського суду Волинської області, ухваленого 31.01.18р. суддею Якушева І. О., повний текст складено 05.02.2018р. у справі № 903/693/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Стардуко», м. Луцьк

до відповідача-1: фірми «НПП Каскад» товариства з обмеженою відповідальністю, м. Луцьк

до відповідача-2: виконавчого комітету Луцької міської ради

третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, публічного акціонерного товариства «Державний експертно-імпортний банк України» в особі філії АТ Укрексімбанк у м. Луцьку

про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на частку обєкта нерухомості.

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ Стардуко (далі Позивач) звернувся до Господарського суду Волинської області з вказаним позовом до фірми НПП Каскад товариства з обмеженою відповідальністю (відповідач 1) та виконавчого комітету Луцької міської ради (відповідач 2), третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, публічне акціонерне товариство Державний експертно-імпортний банк України в особі філії АТ Укрексімбанк у м. Луцьку, посилаючись на невиконання фірмою НПП Каскад ТзОВ взятих за договором про пайову участь в будівництві від 17.01.2005р. зобовязань щодо передачі у власність ТзОВ Стардуко частки в розмірі 40% від загальної площі обєкта будівництва. Позивач, посилаючись на статті 392, 525, 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), 193 Господарського кодексу України (далі ГК України, просив суд визнати недійсним свідоцтво про право власності серії САС №429646 від 14.08.2009р., видане виконавчим комітетом Луцької міської ради фірмі НПП Каскад ТзОВ про право приватної власності на кафе з побутово-оздоровчим комплексом (літер Б-3) загальною площею 1068,8 кв.м., яке розташоване за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Рівненська, 157; визнати за ТзОВ Стардуко право власності на частку в розмірі 40/100 на кафе з побутово-оздоровчим комплексом (літер Б-3) загальною площею 1068,8 кв.м., яке розташоване за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Рівненська, 157.

Рішенням господарського суду Волинської області від 31 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі (т.1, а.с. 154-158).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у встановленому законом порядку не доведено, що він брав участь у будівництві обєкта нерухомості: кафе з побутово-оздоровчим комплексом (літер Б-3) загальною площею 1068,8 кв.м., яке розташоване за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Рівненська, 157, на який просить визнати право власності на частку в розмірі 40/100.

Крім того, на спростування тверджень позивача щодо належності заяви про зарахування як доказу на підтвердження виконання зобовязань ТзОВ Стардуко за договором про пайову участь у будівництві від 17.01.2005р , судом зазначено, що зарахування, проведене фірмою НПП Каскад, суперечить вимогам ст.601 ЦК України щодо однорідності зустрічних вимог сторін, оскільки зі змісту заяви випливає, що фірма НПП Каскад не виконала зобовязання щодо передачі ТзОВ Стардуко товару на суму перерахованих коштів, а ТзОВ Стардуко не перерахувало коштів на виконання зобовязань за договором про пайову участь у будівництві від 17.01.2005р. Разом з цим, зобов'язання не є зустрічними, оскільки з умов договору про пайову участь у будівництві від 17.01.2005р. не випливає обовязку ТзОВ Стардуко перераховувати кошти безпосередньо фірмі НПП Каскад.

Також фірмою НПП Каскад не подано доказів проведення операції зарахування по бухгалтерському обліку, доказів на підтвердження фактичної передачі товару ТзОВ Стардуко на суму 2006599,42 грн., не обґрунтовано, що сума зарахованих коштів в розмірі 1221039,42 грн. і є тими 40 % вартості будівництва, які зобовязувався сплатити пайовик-2 - ТзОВ Стардуко за договором про пайову участь у будівництві від 17.01.2005р.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності серії САС №429646 від 14.08.2009р., виданого виконавчим комітетом Луцької міської ради фірмі НПП Каскад ТзОВ, суд вказав, що саме по собі свідоцтво про право власності не є правочином, його наслідком не є виникнення, зміна чи припинення правовідносин. Так, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється (підтверджується) право власності. При цьому судом першої інстанції взято до уваги ту обставину, що рішення виконкому Луцької міської ради від 13.08.2009р. №601-1, на підставі якого видане оскаржуване свідоцтво, є чинним і в установленому законом порядку не визнано недійсним.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у визнанні за ТОВ «Стардуко» права власності на частку в розмірі 40/100 на кафе з побутово-оздоровчим комплексом (літер Б-3) загальною площею 1068,8 кв.м., яке розташоване за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Рівненська, 157, позовні вимоги у цій частині задоволити.

Зокрема позивач не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач 1 не міг на власний розсуд здійснювати зарахування платежів у сумі 1221039,42 грн. для фінансування будівництва кафе, тобто в рахунок виконання інших зобов»язань позивача за договором про пайову участь у будівництві від 17.01.05, оскільки такого не було зазначено позивачем в платіжних дорученнях.

Так, апелянт вказує, що вищевказаний висновок не відповідає обставинам справи, оскільки б наявність платіжних доручень із відповідним призначенням платежу на виконання робіт по будівництву виключала б необхідність застосувати ст.601 ЦК України, яка регулює питання припинення зобов»язання зарахуванням. При цьому скаржник посилається на положення статей 203 Господарського кодексу України та 602 Цивільного кодексу України.

Підсумовуючи апеляційну скаргу, позивач, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України в постанові від 13.04.2016 у справі №6-160цс16, зазначає, що відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред»явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Ухвалою суду від 05.03.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №903/693/17.

У подальшому, ухвалою суду від 26.03.2018 призначено справу до розгляду на 18.04.2018 на 10.30 год.

Третьою особою на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, публічним акціонерним товариством Державний експертно-імпортний банк України в особі філії АТ Укрексімбанк у м. Луцьку надано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує її вимоги та вказує, що акт звірки взаємних розрахунків, підписаний між позивачем та відповідачем-1, за період з 01.01.2004 року по 30.06.2006 року, акт № 235/23-99/13361030 Про результати планової виїзної перевірки фірми НПП Каскад з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.07.2006 року по 31.12.2008 року складений ДПА у Волинській області від 24.06.2009 року, а також банківські виписки з рахунків фірми НПП Каскад не є належними доказами у справі, оскільки не підтверджують факту фінансування ТзОВ Стардуко будівництва обєкта нерухомості.

Крім того, третя особа зазначає, що зарахування, проведене фірмою «НПП Каскад», суперечить вимогам ст. 601 ЦК України щодо однорідності зустрічних вимог сторін. Відтак, підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Відповідачем 1 подано відзив на апеляційну скаргу, у якій останній просить рішення суду першої інстанції у справі №903/693/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що оскаржуване рішення в повній мірі захищає право власності товариства на кафе. У відзиві відповідач підтверджує використання ним коштів апелянта в розмірі 1221039,42 грн. в процесі будівництва об»єкту нерухомості, проте звертає увагу суду на те, що договір про пайову участь в будівництві 17.01.2005 не може вважатися укладеним та дійсним так як підписаний з перевищенням повноважень представником ТОВ «Стардуко». До відзиву відповідач 1 долучає банківські виписки з програми 1С щодо розрахунків між ТОВ «Стардуко» та фірмою "НПП Каскад" ТОВ за період з 2005-2006 рр.

На адресу суду надійшло заперечення щодо клопотання відповідач 1 про долучення до матеріалів справи у якості доказів банківських виписок з програми 1С щодо розрахунків між ТОВ «Стардуко» та фірмою «НПП Каскад» ТОВ за період з 2005-2006 рр., посилаючись на те що вказані виписки не є банківськими, та в силу положень ч.8 статті 80 ГПК України не можуть бути долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 18 квітня 2018 року оголошено перерву до 04 травня 2018 року.

04.05.2018 на адресу суду надійшло клопотання від позивача про відкладення розгляду справи у зв»язку із сімейними обставинами. При цьому до вказаного клопотання не долучено документів , які б підтверджували поважність неявки представника у судове засідання.

Крім того, на адресу суду надійшла заява відповідача 1 фірми «НПП Каскад» про визнання позову, у якій останній , посилаючись на п.1 ст.191 ГПК України, визнає позовні вимоги.

У судовому засіданні, яке відбулось 04 травня 2018 року, представник третьої особи заперечив вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просив залишити її без задоволення , а рішення господарського суду Волинської області від 31.01.2018 у справі №903/693/17 залишити без змін.

Представники позивача, відповідача 1 та відповідача 2 не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомленні належним чином, про що свідчать повідомлення поштових відправлень.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Дослідивши матеріали справи, враховуючи наявність апеляційної скарги та відзиву відповідача1 на апеляційну скаргу, а також беручи до уваги передбачені Господарським процесуальним кодексом строки розгляду апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників позивача, відповідача 1 та відповідача 2, оскільки вони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, та відхиляє клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Розглянувши заяву відповідача 1 фірми «НПП Каскад», колегія суддів відмовляє у її прийнятті з підстав, зазначених в ухвалі від 04 травня 2018 року.

Відповідно до ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзиви на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 27.06.2003р. між фірмою НПП Каскад ТзОВ та Луцькою міською радою було укладено договір оренди землі, предметом якого було надання земельної ділянки загальною площею 6566 м.кв. на умовах оренди для обслуговування автозаправної станції по вул. Рівненській 157 у м. Луцьку строком на 5 років.

17.01.2005 року між фірмою НПП Каскад ТзОВ як пайовиком-1та ТзОВ Стардуко як пайовиком-2 було підписано договір про пайову участь в будівництві, за умовами якого пайовик-1 приймає пайовика-2 у пайове будівництво обєкта нерухомості: приміщення кафе в складі автозаправочної станції, що розташоване за адресою: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Рівненська, 157.

За умовами підписаного між сторонами договору про пайову участь в будівництві від 17.01.2005 року після введення обєкта в експлуатацію пайовик-1 зобовязується передати у власність пайовику-2 40% від загальної площі обєкта та сприяти останньому в реєстрації належного йому права власності на таку частину обєкта (пункти 1.5, 2.1 договору).

Право власності на кафе з побутово-оздоровчим комплексом/літер Б-3/, реєстраційний номер 28160760, було зареєстроване за фірмою НПП Каскад ТзОВ, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії САС № 429646 від 14.08.2009р., виданим виконавчим комітетом Луцької міської ради, та витягом про реєстрацію права власності № 23722462 від 01.09.2009р.

Також у період 2003-2006 років між фірмою НПП Каскад ТзОВ як постачальником та ТзОВ Стардуко як покупцем існували господарські відносини з приводу поставки фірмою НПП Каскад ТзОВ паливно-мастильних матеріалів, запчастин та обладнання на користь ТзОВ Стардуко. Грошові кошти в розмірі 1221039,42 грн., як заборгованість Фірми НПП Каскад ТзОВ перед ТзОВ Стардуко була підтверджена підписаним актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2004 року по 30.06.2006 року. Вказані кошти були використані в процесі будівництва обєкта нерухомості: приміщення кафе в складі автозаправочної станції, що розташоване за адресою Волинська обл., м. Луцьк, вул. Рівненська, 157, а тому після закінчення податкової перевірки фірма НПП Каскад ТзОВ зверталась до ТзОВ Стардуко з заявою про зарахування переплати за товар в рахунок договору про пайову участь в будівництві від 17.01.2005 року.

З матеріалів справи також вбачається, що між ПАТ Державний експертно-імпортний банк України (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача) та фірмою НПП Каскад ТзОВ було укладено іпотечний договір №8608Z6 від 13.05.2008р., згідно з п. 1.3. якого предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у кредитному договорі зобовязань є: нерухоме майно іпотекодавця, що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Рівненська, 157, а саме: кафе з побутово-оздоровчим комплексом /літер Б-3/ загальною площею 1068,8 кв.м. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності серія САС №429646, виданим 14.08.2009р. виконкомом Луцької міської ради на підставі його ж рішення від 13.08.2009 р. №601-1; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.09.2009 р. №23722465, виданим комунальним підприємством Волинське обласне бюро технічної інвентаризації. Предмет іпотеки зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 28160760.

Відповідно до п.2.1.9. іпотечного договору іпотекодержатель має право вступити у справу як третя особа в судовому спорі, в якому розглядається позов про предмет іпотеки.

14 грудня 2015 року господарським судом Волинської області було прийнято рішення у справі №5004/1683/12 про стягнення з фірми НПП Каскад ТзОВ та ТзОВ А-сігма на користь ПАТ Державний експертно-імпортний банк України 2 449 358,12 доларів США та 165 107,52 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та застави.

Звертаючись із позовом , позивач посилається на невиконання фірмою НПП Каскад ТзОВ взятих за договором про пайову участь в будівництві від 17.01.2005р. зобовязань щодо передачі у власність ТзОВ Стардуко частки в розмірі 40% від загальної площі обєкта будівництва.

Відповідно до частини 2 пункту 1 статті 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України вбачається, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України та статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Нормами статті 627 Цивільного кодексу України встановлено свободу договору, тобто, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивач вважає, що він набув права власності на спірний обєкт нерухомості на підставі договору про пайову участь у будівництві від 17.01.2005р.

Згідно з п.2.2. цього договору пайовик-2 (позивач) зобовязався фінансувати будівництво в порядку та на умовах, передбачених договором.

Згідно з п.1.2. договору пайовик-2 (позивач) зобовязався здійснити фінансування будівництва обєкта в розмірі 40 % вартості будівництва.

Колегія суддів, дослідивши подані позивачем як підтвердження виконання договору про пайову участь від 17.01.2005 акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2004 року по 30.06.2006 року та банківські виписки, не вважає їх належними та достатніми доказами , з огляду на наступне.

Так, під час судового розгляду позивачем зазначено, що впродовж 2003-2006 років між фірмою НПП Каскад ТзОВ як постачальником та ТзОВ Стардуко як покупцем існували господарські відносини щодо поставки фірмою НПП Каскад ТзОВ паливно-мастильних матеріалів, запчастин та обладнання на користь ТзОВ Стардуко, за якими виникла заборгованість.

Разом з тим, оглядом банківських виписок фірми НПП Каскад ТзОВ за період 2005-2006р.р. встановлено, що, перераховуючи кошти, ТзОВ Стардуко у призначенні платежу вказувало За ГСМ, За оборудование.

Як вбачається з банківських виписок фірми НПП Каскад, позивач чітко визначав призначення платежу, надав повну інформацію про платіж (спрямування коштів), зазначивши, в рахунок якої заборгованості мають бути спрямовані сплачені ним грошові кошти, і у даних виписках відсутні посилання на договір про пайову участь у будівництві від 17.01.2005р.

Колегією суддів не беруться до уваги доводи апелянта про те, що наявність платіжних доручень із відповідним призначенням платежу на виконання робіт по будівництву виключала б необхідність застосувати ст.601 ЦК України, яка регулює питання припинення зобов»язання зарахуванням. При цьому скаржник посилається на положення статей 203 Господарського кодексу України та 602 Цивільного кодексу України.

Так, зі змісту заяви про зарахування фірми НПП Каскад від 29.06.2009р. вбачається, що фірма НПП Каскад не виконала перед ТзОВ Стардуко у повному обсязі зобовязань і не передала товару (паливо і запчастини) на загальну суму 1 221 039,42 грн., а тому зарахувала цю суму в рахунок виконання зобовязань ТзОВ Стардуко за договором про пайову участь у будівництві від 17.01.2005р.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зарахуванням зустрічних однорідних вимог можливе за наявності таких умов: зобов'язання є зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); є однорідними (щодо речей одного роду); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

З огляду на вищевказані положення законодавства, колегія суддів погоджується із- висновком суду першої інстанції про те, що зарахування, проведене фірмою НПП Каскад, суперечить вимогам ст.601 ЦК України щодо однорідності зустрічних вимог сторін, оскільки однорідність вимог повинна випливати з їх матеріального змісту та юридичної природи, тобто вимоги сторін повинні бути виконані однаковим способом.

Натомість правовідносини з поставки обладнання, паливно мастильних матеріалів, на існування яких вказують сторони та операції з оплати яких підтверджені банківськими виписками, вказують на зобов"язання відповідача передати на користь позивача певні ТМЦ, в той час, як зобов"язання позивача з договору пайової участі є лише грошовими. Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про повернення сум оплати за зобов"язаннями з поставки товарів, у зв"язку з відмовою від усного договору, а тому відсутні підстави для висновку про припинення зобов"язання з поставки товарів. А відтак вимоги сторін у справі не є однорідними.

Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які документальні підтвердження того, що сума перерахованих коштів (за пальне, оренду, обладнання) в розмірі 1 221 039,42 грн. є вартістю 40 % будівництва, які зобовязувався сплатити пайовик-2 - ТзОВ Стардуко за договором про пайову участь у будівництві від 17.01.2005р., оскільки проектно-кошторисної документації на об"єкт стороною не надано, жодних інших доказів повної оплати по договору пайової участі ні позивач, ні відповідач не подали. З наданих позивачем на вимогу суду актів державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об"єкта за 2005 та 2008 роки (т. 1 а.с. 35-38, 199-207) інвестиційна вартість будівництва складає 6 546 331 грн. (2576,331 тис. грн. у 2005 та та 3970 тис. грн. у 2008), а тому сума, яку зазначає позивач у розмірі 1221039,42 грн. не відповідає 40% вартості будівництва.

Інші докази на виконання договору про пайову участь позивачем суду першої інстанції не надавалися.

Подані відповідачем 13.04.2018 випискам з програми 1 С бухгалтерія (а.с. 213 -257, т. 1) суд приймає як докази у справі згідно п. 3 ст. 269 ГПК України, оскільки вони не були надані суду першої інстанції, а відповідно не були предметом дослідження та оцінки, стороною не надано доказів неможливості подання цих документів господарському суду Волинської області. Дані виписки не засвідчені належним чином, а їх зміст відрізняється від змісту банківських виписок, що надавалися позивачем з матеріалами позовної заяви (а.с. 25-34). Окрім того, всупереч змісту супровідного листа відповідача, судом апеляційної істанції такі документи не витребовувалися, ухвалою суду від 05.03.2018 відповідачу було запропоновано надати проектно-кошторисну документацію та копію акта про прийняття в експлуатацію об"єкта будівництва, а позивачу докази на підтвердження правових підстав перерахування коштів у сумі 122 1039,42 грн. за період 2005-2006р.р. та докази перерахування коштів по договору про пайову участь у сумі 785 560 грн. (на факт перерахування вказував позивач у позовній заяві, докази в матеріалах позову відсутні ) (т. 1 а.с. 162-163).

У зв"язку з наведеним суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність доказів на підтвердження виконання позивачем умов договору про пайову участь в будівництві, що б надавало йому відповідні майнові права на даний об"єкт.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що заява про зарахування вимог датована 29.06.2009 року, у той час як спірний об»єкт будівництва кафе (четверта черга) зданий в експлуатацію у 2008 році, що стверджується актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об»єкта, наявним у матеріалах справи (т. 1 а.с. 199-207), а відтак є неможливим залучення коштів в будівництво об"єкта, яке вже закінчено.

Не вважає суд належним доказом на підтвердження позовних виимог позивача акт перевірки ДПА у Волинській області (а.с. 22-24) від 24.06.2009, оскільки подана стороною копія витягу з акта не підтверджує вимоги позивача, інформація щодо ТОВ "Стардуко" як контрагента відповідача за операціями оренди, ПММ, послуг, коштів не є доказом набуття права позивачем на спірне майно.

Також суд зазначає, що відповідно до приписів статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, відповідний позов пред'являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами.

Приписами статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, з огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.02.15 по справі № 6-244цс14 та від 24.06.15 № 6-318цс15).

Судом встановлено, що всупереч ст. 392 ЦК України позивачем не надано доказів існування права на спірний об"єкт, а також не надано доказів на підтвердження набуття права власності з правочину про пайову участь у будівництві, оскільки не подано доказів його виконання.

Враховуючи проаналізовані судом обставин справи та вказані норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання за позивачем права власності на частку в розмірі 40/100 на кафе з побутово-оздоровчим комплексом (літер Б-3) загальною площею 1068,8 кв.м., яке розташоване за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Рівненська, 157.

Твердження відповідача, викладене в апеляційній скарзі, про недійсність договору про пайову участь, оскільки останній підписаний з перевищеннями повноважень представником ТОВ "Стардуко", суд до уваги не бере, виходячи із загального правила презумції правомірності правочину та відсутності будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин. Окрім того, звертає увагу сторони, що необхідний обсяг повноважень представника може стверджувати чи заперечувати лише особа, яку представляють, в даному випадку ТОВ "Стардуко", яким не заперечується повноваження т.в.о. ОСОБА_2 при підписанні договору від 17.01.2005р.

Беручи до уваги норми ст. 269 ГПК України, що регулюють межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, та вимоги апеляційної скарги щодо часткової незгоди з рішенням суду першої інстанції (відмови про визнання права власності на 40/100 кафе з побуто-оздоровчим комплексом), колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Порушення норм матеріального права судом першої інстанції при розгляді позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності серії САС №429646 від 14.08.2009р., виданого виконавчим комітетом Луцької міської ради фірмі НПП Каскад ТзОВ, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання свідоцтва про право власності недійсним, оскільки останнє не є правочином, так як його наслідком не є виникнення, зміна чи припинення правовідносин ; видане на підставі рішення виконкому Луцької міської ради від 13.08.2009р. №601-1 (а.с.132), яке є чинним і в установленому законом порядку не визнано недійсним.

Таким чином, суд вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст.74,76,77 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення позову.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стардуко» від 23.02.18р. на рішення господарського суду Волинської області від 31 січня 2018 року у справі № 903/693/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Волинської області від 31 січня 2018 року у справі №903/693/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №903/693/17 повернути господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "11" травня 2018 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.