ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/9291/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, Баранець О.М., Вронська Г.О.

за участю секретаря: Натаріної О.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_4

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Ковтун С.А.)

від 04.09.2017

та постанову Київського апеляційного господарського суду

(головуючий - Яковлєва М.Л., судді: Чорна Л.В., Разіна Т.І.)

від 19.12.2017

у справі № 910/9291/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_4

про визнання недійсним договору,

за участю представників учасників справи:

від позивача - Руденко А.С.;

від відповідача - не з'явився;

від третьої особи - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Енергомаш" (далі -ТОВ Інженерний центр "Енергомаш") подало до Господарського суду міста Києва позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен" (далі - ТОВ "Тімсен") про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення антресолі №283 загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, укладеного 06.01.2015 між ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" та ТОВ "Тімсен", посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В., реєстровий № 17.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний правочин в силу ст.234 Цивільного кодексу України є фіктивним, тобто таким, який вчинено без наміру створення правових наслідків, яким ним обумовлювались, зокрема відповідач ухилився від здійснення оплати за договором, а позивач (в особі колишнього керівника) мав намір уникнути звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитом, і обидві сторони діяли з умислом, що згідно з ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 у справі №910/9291/17 позов задоволено повністю, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення антресолі № 283 загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, укладений 06.01.2015 між ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" та ТОВ "Тімсен", посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В., реєстровий № 17.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2017 у справі № 910/9291/17 залишено без змін.

Господарськими судами встановлено такі обставини:

- між ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" (продавцем) та ТОВ "Тімсен" (покупцем) 06.01.2015 було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою Аліною Володимирівною, реєстровий № 17 (далі - договір), відповідно до умов якого продавець передає у власність покупця нежитлове приміщення антресолі №283 (двісті вісімдесят три) загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а покупець набуває у власність та зобов'язується сплатити оговорену грошову суму; відчужуване нежитлове приміщення належить продавцю на праві приватної власності, продаж нежитлових приміщень вчиняється за загальною ціною 63449,83 грн, у т.ч. ПДВ 20%, які покупець зобов'язується сплатити на розрахунковий рахунок продавця за згодою сторін до 06.06.2015;

- від продавця договір підписав директор ОСОБА_8, який діяв згідно з статутом (нова редакція), зареєстрованим виконавчим комітетом Харківської міської ради 22.10.2007, реєстраційний номер 5021588, зі змінами № 2 зареєстрованими Реєстраційною службою ГУЮ у м. Києві 22.12.2014 за №2011880, та протоколу № 1/11 від 04.11.2013, а від імені покупця - директор ОСОБА_9, який діє згідно зі статутом (нова редакція), зареєстрованого Реєстраційною службою ГУЮ у м. Києві, реєстраційний номер 9019480, та протоколу № 2/05 від 28.05.2014;

- згідно з витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 82916096 від 06.01.2015, на момент укладення оспорюваного правочину обтяжень стосовно нерухомого майна, яке є предметом оспорюваного правочину - не було, як не було і публічного обтяження з податкової застави, про що свідчить витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави № 46029666 від 06.01.2015;

- у відповідності до протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" № 02/12 від 26.12.2014, єдиним учасником ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", якому належить 100% в статутному капіталі позивача, прийнято рішення про продаж належного товариству нерухомого майна (нежитлового приміщення антресолі № 283 (двісті вісімдесят три) загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та уповноважено директора товариства на укладення та підписання відповідного договору;

- згідно з протоколом загальних зборів учасників ТОВ "Тімсен" № 1/12 від 26.12.2014, єдиним учасником ТОВ "Тімсен" ОСОБА_10, якому належить 100% в статутному капіталі відповідача, прийнято рішення про придбання належного ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" нерухомого майна (нежитлового приміщення антресолі № 283 (двісті вісімдесят три) загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та уповноважено директора товариства на укладення та підписання відповідного договору;

- між ТОВ "Тімсен" (продавцем) та ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4, третя особа) (покупцем) був укладений договір купівлі - продажу нерухомого майна від 23.02.2016, за яким продавець продав, а покупець придбав нежитлове приміщення антресолі № 283 (двісті вісімдесят три) загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1;

- між ОСОБА_4, як позичальником, та ОСОБА_8 (який на даний час помер), як позикодавцем, укладено договір позики від 25.03.2016, в рахунок забезпечення виконання зобов'язання за яким щодо повернення позики у розмірі 2393824,20 грн, між сторонами було укладено договір іпотеки від 07.04.2016, за яким ОСОБА_4 передав в іпотеку ОСОБА_8 нерухоме майно: нежитлове приміщення антресолі № 283 (двісті вісімдесят три) загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1;

- ОСОБА_4 зазначає, що ним у 2014 році було отримано позов від банку про стягнення грошових коштів в сумі 42 450 362,92 грн та 7 729 458,42 дол. США, за яким у січні 2015 було порушено провадження Господарським судом Харківської області у справі №922/254/15, що і зумовило укладення оспорюваного правочину з метою уникнення звернення стягнення на майно;

- рішенням Господарського суду Харківської області від 11.01.2016 у справі №922/254/15 позов ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" до ТОВ "Завод енергетичного машинобудування", ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш", Корпорація "Укренергоінжиніринг", ТОВ "Електромашинобудівельне виробництво", ТОВ "БМУ "Енергомаш" задоволено повністю, присуджено до стягнення солідарно 4 185 927,38 грн та 7 433 746,77 дол. США заборгованості, і вказане рішення набрало законної сили;

- ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" посилався також на те, що кошти за відчужену нерухомість ТОВ "Тімсен" не було сплачено, а також не було сплачено і позивачем сформоване податкове зобов'язання зі сплати ПДВ в сумі 1 407 343,00 грн, яке виникло внаслідок відчуження належного позивачу нерухомого майна, і з якого погашено лише 571 126,28 грн Внаслідок несплати податкового боргу ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві складено акт опису майна від 28.04.2015 на підставі рішення заступника начальника ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 22.05.2014 № 2693-25 про опис майна у податкову заставу, і саме тому укладення договору купівлі - продажу було направлено на уникнення звернення стягнення в податкову заставу належного позивачу нерухомого майна;

- додатково позивач вказує на те, що директор позивача ОСОБА_8 на момент укладення оспорюваного правочину був і директором єдиного учасника позивача - ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", учасником якого є ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект", у статутному капіталі якого частка ОСОБА_8 складала 50%;

- відповідачем станом на момент вирішення спору, оплату за придбане нерухоме майно за договором купівлі - продажу від 06.01.2015 на користь позивача не здійснено, належних та допустимих доказів протилежного суду не надано;

- на даний час на майно (зокрема, і на відчужене за оспорюваним договором купівлі - продажу) накладено арешт ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11.05.2017 в рамках кримінального провадження №0002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 188-1, ч. 1 ст. 172, ч. 1 та ч. 5 ст. 191 та ч. 4 ст. 190 КК України, яке перебуває в провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України;

- ухвалою Комітернівського районного суду міста Харкова від 13.10.2015 у справі №641/10283/15к також було накладено арешт на майно (зокрема, і на відчужене за оспорюваним договором купівлі - продажу) в рамках кримінального провадження №0002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 357 ч. 1, 188-1 ч. 1, 172 ч. 1, 191 ч. 1, ст. 190 ч. 4 КК України. Кримінальне провадження порушено зокрема за фактами вчинення відносно ТОВ "Тімсен", ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" і ТОВ "Завод енергетичного машинобудування" кримінальних правопорушень, передбачених наведеними статтями, зокрема щодо розтрати майна товариства, захоплення приміщень, заволодіння злочинним шляхом майном підприємств, а досудовим розслідуванням встановлено, що існують достатні підстави вважати, що нерухоме майно (зокрема і те, що є предметом оспорюваного у даній справі правочину) є предметом вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом.

Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій виходили з того, що оспорюваний договір за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та 5 ст.203 Цивільного кодексу України, що за правилами ст.ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017, ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи касаційної скарги:

- судами попередніх інстанцій при винесенні оспорюваних рішень порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовано обставини справа, зокрема, фактичне виконання спірного договору його сторонами та відсутність у сторін будь-яких інших намірів, окрім переходу права власності на спірне приміщення від продавця до покупця;

- судами не надано правової оцінки доводам та аргументам ОСОБА_4 щодо фактичного виконання спірного договору його сторонами та тому, що ТОВ "Тімсен" розпорядився придбаним майном та продав його на користь ОСОБА_4;

- судовими рішеннями у господарській справі №922/254/15 та цивільній справі №641/9904/16-ц встановлено, що спірне майно не має жодного відношення до можливості виконання ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" його зобов'язань перед АТ "Укрексімбанк";

- спірний договір підписаний ОСОБА_8 та ОСОБА_9, проте, будь-якого вироку відносно цих фізичних осіб в матеріалах справи не міститься та позивачем не надано;

Ухвалою Верховного Суду від 05.03.2018 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 у справі №910/9291/17. Призначено до розгляду касаційну скаргу на 17.04.2018. Надано учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу, який не перевищує 15 днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвалою Верховного Суду від 17.04.2018 у розгляді касаційної скарги оголошено перерву до 02.05.2018.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

ТОВ "Тімсен" не скористалось своїм процесуальним правом та не надало відзив на касаційну скаргу.

Верховний Суд, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників учасників справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 з огляду на таке.

Відповідно до ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з ч.2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Статтею 234 Цивільного кодексу України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Аналогічна правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 по справі №6-197цс14.

Тобто, для дослідження фіктивності правочину необхідно встановити обставини щодо відсутності наміру в усіх учасників правочину створити правові наслідки та наявності умислу сторін такого правочину, що може полягати в т.ч. в настанні несприятливих наслідків для третіх осіб.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Стаття 655 Цивільного кодексу України визначає договір купівлі-продажу, згідно з яким це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Тобто, обов'язок щодо оплати за придбане майно законодавцем повністю покладається на покупця.

Відповідно до ч.1 статті 692 Цивільного кодексу України оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина третя статті 692 Цивільного кодексу України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" в особі колишнього керівника, відчужуючи на користь ТОВ "Тімсен" за оспорюваним договором купівлі - продажу належне ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" нерухоме майно (нежитлове приміщення антресолі № 283 (двісті вісімдесят три) загальною площею 136,8 кв.м. в літ. "Ч-З", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, був обізнаний про наявність судового спору стосовно стягнення з нього (як боржника за кредитним договором) заборгованості в сумі 42450362,92 грн та 7729458,42 дол США (з яких в подальшому присуджено до солідарного стягнення рішенням 4185927,38 грн. та 7433746,77 дол. США), а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Докази здійснення відповідачем оплати за придбане нерухоме майно за договором на користь позивача в матеріалах справи відсутні, і протягом 2015-2017 років позивач не вчиняв жодних дій на стягнення вартості відчуженої нерухомості, що в сукупності свідчить про свідомий намір сторін щодо невиконання зобов'язань по такому Договору, а також про намір сторін приховати справжні наміри учасників правочину, зокрема щодо уникнення звернення стягнення на нерухоме майно, і що свідчить про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Відповідно до п. 4.1 договору передача нерухомого майна продавцем у користування покупця та прийняття покупцем відбувається шляхом підписання акту прийому-передачі нежитлового приміщення. В той же час, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту складання акту прийому-передачі спірного майна в порядку п.4.1 Договору учасниками процесу суду не надано.

Судами попередніх інстанцій надано належну оцінку наявності кримінального провадження №0002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 188-1, ч. 1 ст. 172, ч. 1 та ч. 5 ст. 191 та ч. 4 ст. 190 КК України, яке перебуває в провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України, яке порушено зокрема за фактами вчинення відносно ТОВ "Тімсен", ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш", і ТОВ "Завод енергетичного машинобудування" кримінальних правопорушень, передбачених наведеними статтями, зокрема щодо розтрати майна товариства, захоплення приміщень, заволодіння злочинним шляхом майном підприємств, а досудовим розслідуванням встановлено, що існують достатні підстави вважати, що нерухоме майно (зокрема і те, що є предметом оспорюваного у даній справі правочину) є предметом вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом.

Крім того, судами встановлено, що директор ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" ОСОБА_8 на момент укладення оспорюваного правочину був і директором єдиного учасника позивача - ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", учасником якого є ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект", у статутному капіталі якого частка ОСОБА_8 складала 50%. Зазначений факт також встановлено Київським апеляційним господарським судом при розгляді справи №910/4088/17 між тими ж особами та викладено в своїй постанові від 07.08.2017, яка набрала законної сили.

Виходячи з фактичних обставин, встановлених судами, колегія суддів погоджується з їх висновками, що наведені обставини в сукупності свідчать про умисел обох сторін оспорюваного правочину (і продавця, в особі колишнього керівника, і відповідача, як покупця) приховати справжні наміри учасників правочину, який полягав в уникненні звернення стягнення на майно в процесі виконання судового рішення про стягнення заборгованості та виведення нерухомості з власності позивача.

Таким чином є правомірним висновок судів про те, що укладення між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, оспорюваного договору купівлі-продажу від 06.01.2015, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч.1,5 ст.203 Цивільного кодексу України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 Цивільного кодексу України, тому вимоги позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.01.2015 з підстав його фіктивності є обґрунтованими.

Крім того, під час розгляду справи у суді касаційної інстанції ОСОБА_4 надано заяву, в якій він просить справу №910/9291/17 передати на розгляд Великої палати Верховного Суду на підставі ч.3 ст. 302 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування зазначеної заяви посилається на те, що у справі №379/1256/15-ц, в якій спірні правовідносини є повністю подібними до правовідносин, що є предметом розгляду даної справи №910/9291/17, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду 14.02.2018 винесено постанову, якою залишено без змін рішення попередніх судових інстанцій про відмову у задоволенні позову щодо визнання договору дарування фіктивним.

Відповідно до ч.3 ст. 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об'єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об'єднаної палати) іншого касаційного суду.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_4 щодо подібності правовідносин у цивільній справі №379/1256/15-ц та у даній господарській справі №910/9291/17, оскільки у цивільній справі позивачем не доведено фіктивності договору дарування у зв'язку з відсутністю головної ознаки фіктивного правочину - наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором, так як подальші дії сторін правочину свідчили про його виконання в натурі. Натомість, у даній господарській справі докази здійснення відповідачем оплати за придбане нерухоме майно за договором на користь позивача відсутні, позивач не вчиняв жодних дій на стягнення вартості відчуженої нерухомості, що свідчить про свідомий намір сторін щодо невиконання зобов'язань по такому договору, а також про намір сторін приховати справжні наміри учасників правочину, що свідчить про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Таким чином, у даному випадку суди дійшли різних правових висновків про застосування ст. 234 Цивільного кодексу України з огляду на встановлені судами різні фактичні обставини справи, покладені в основу цих судових рішень.

Інші доводи ОСОБА_4 колегією суддів відхиляються, оскільки вони не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і за своєю суттю, зводяться до переоцінки доказів, а суд касаційної інстанції в силу положення частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Окрім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008) принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (принцип юридичної визначеності), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини.

Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені судами попередніх інстанцій на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів в їх сукупності, висновки судів відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 у справі № 910/9291/17 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В.Студенець

Судді О.Баранець

Г.Вронська