ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року м. ОдесаСправа № 923/564/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Діброви Г.І.

суддів Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання - Бендерук Є.О.

за участю представників учасників справи:

від Фізичної особи-підприємця Охріменка Андрія Миколайовича, смт. Летичів Хмельницької області - не з'явився;

від Фізичної особи-підприємця Васильєва Ігоря Станіславовича, м. Гола Пристань Херсонської області - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Васильєва Ігоря Станіславовича, м. Гола Пристань Херсонської області

на рішення Господарського суду Херсонської області від 18.09.2017 року, м. Херсон, суддя Закурін М.К., повний текст складено 19.09.2017 року

у справі № 923/564/17

за позовом Фізичної особи-підприємця Охріменка Андрія Миколайовича, смт. Летичів Хмельницької області

до відповідача Фізичної особи-підприємця Васильєва Ігоря Станіславовича, м. Гола Пристань Херсонської області

про стягнення 225 912 грн. 00 коп.

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції та історія справи

В червні 2017 року Фізична особа-підприємець Охріменко Андрій Миколайович, смт.Летичів Хмельницької області звернувся до Господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Васильєва Ігоря Станіславовича, м. Гола Пристань Херсонської області, в якій просив суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Васильєва Ігоря Станіславовича, м. Гола Пристань Херсонської області на користь Фізичної особи-підприємця Охріменка Андрія Миколайовича, смт. Летичів Хмельницької області суму боргу у розмірі 225 912 грн. 00 коп., що включає суму основного боргу 142 194 грн. 00 коп., суму інфляційних втрат 74 110 грн. 00 коп. та 3 % річних від простроченої суми боргу 9608 грн. 00 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача суму сплаченого судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем було поставлено, а відповідачем отримано товар, що підтверджується підписаною та скріпленою печаткою накладною, проте відповідачем всупереч вимог чинного законодавства вищевказаний товар оплачено не було, що і стало підставою для звернення позивача до суду про стягнення суми основного боргу, інфляційних втрат та 3 % річних.

07.09.2017 року електронною поштою та 12.09.2017 року поштою до місцевого господарського суду надійшла заява Фізичної особи-підприємця Охріменка Андрія Миколайовича, смт. Летичів Хмельницької області про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Васильєва Ігоря Станіславовича, м. Гола Пристань Херсонської області на користь Фізичної особи-підприємця Охріменка Андрія Миколайовича, смт. Летичів Хмельницької області суму боргу у розмірі 234 662 грн. 00 коп., що включає суму основного боргу 142 194 грн. 00 коп., суму інфляційних втрат 74 110 грн. 00 коп. та 3 % річних від простроченої суми боргу 9 608 грн. 00 коп., послуги правового характеру на загальну суму 8 750 грн. 00 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача суму сплаченого судового збору.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 18.09.2017 року у справі №923/564/17 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Охріменка Андрія Миколайовича, смт. Летичів Хмельницької області задоволені частково; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Васильєва Ігоря Станіславовича, м. Гола Пристань Херсонської області на користь Фізичної особи-підприємця Охріменка Андрія Миколайовича 142 194 грн. 00 коп. основного боргу, 74 110 грн. 00 коп. інфляційних втрат, 9 608 грн. 00.коп. річних та 3 388 грн. 68 коп. компенсації по сплаті судового збору; повернуто Фізичній особі-підприємцю Охріменку Андрію Миколайовичу 131 грн. 00коп. надлишково сплаченої суми судового збору; в частині відшкодування витрат на послуги адвоката відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після дослідження обставин справи суд встановив, що між сторонами фактично існували правовідносини купівлі-продажу, а саме: було укладено усний договір купівлі-продажу, в зв'язку з чим у відповідача виник обов'язок по сплаті вартості отриманого товару з моменту його отримання, що і стало підставою для задоволення позову в частині стягнення суми основного боргу, інфляційних втрат та 3 % річних.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Фізична особа-підприємець Васильєв Ігор Станіславович, м. Гола Пристань Херсонської області з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Одеського апеляційного господарського суд із апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Херсонської області від 18.09.2017 року скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, оскільки, як зазначає скаржник між сторонами 22.07.2014 року було укладено договір, за умовами кого позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання майно. Відповідно до пункту 2.1.2. вищевказаного договору, майно передається на утримання виконавцю на підставі складської накладної. Такою накладною, як зазначає скаржник, є накладна від 23.07.2014 року № 44/1, якою Фізична особа-підприємець Охріменко Андрій Миколайович відпустив, а Фізична особа-підприємець Васильєв Ігор Станіславович прийняв на зберігання три найменування товару: товстолоб с/м-77035,00 кг по ціні 14 грн. 40 коп.. за 1 кг на суму 102 007,50 грн., товстолоб с/м-860,50 кг по ціні 13 грн. 00 коп. за 1 кг на суму 11 186 грн. 50 коп., судак с/м-2000,00 кг по ціні 14 грн. 50 коп. за 1 кг на суму 29000 грн. 00 коп. Таким чином, скаржник вважає, що в позовній заяві позивач змінив істотні умови договору, вказавши, що товар був поставлений на умовах договору поставки, а не на умовах договору зберігання, однак, доказів істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні спірного договору, позивачем не надано.

Крім того, відповідач зазначає, що строк вищевказаного договору на момент подання позову закінчився, та додатковими угодами не продовжувався.

Також скаржник зауважує, що у видатковій накладній від 23.07.2014 року № 44/1 відсутні такі обов'язкові реквізити, як посада і прізвища осіб, відповідальних за здійснення поставки і правильність її оформлення, ні з боку постачальника, ні з боку покупця. В рядках «Відпустив» та «Одержав» є тільки підпис. Тобто, ідентифікувати осіб які поставили підписи в первинному документі і були відповідальні за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, не можливо. Також матеріали справи не містять довіреностей на отримання товару за вищевказаною накладною. В зв'язку з чим скаржник вважає, що грошове зобов'язання щодо сплати вартості отриманого товару у нього відсутнє.

Разом з апеляційною скаргою до Одеського апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Васильєва Ігоря Станіславовича, м. Гола Пристань Херсонської області надійшло клопотання про відстрочення сплати судового збору у зв'язку з тяжким фінансовим положенням відповідача, пов'язаним з лікуванням відповідача.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 13.12.2017 року апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Васильєва Ігоря Станіславовича була прийнята до провадження, клопотання про відстрочення сплати судового збору задоволено, та відстрочено сплату судового збору у сумі 3727 грн. 55 коп. до 01.02.2018 року.

22.01.2018 року через канцелярію суду від Фізичної особи-підприємця Охріменка Андрія Миколайовича, смт. Летичів Хмельницької області до Одеського апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Васильєва Ігоря Станіславовича, м. Гола Пристань Херсонської області, в якому позивач просив суд закрити провадження у справі № 923/564/17 у зв'язку з порушенням строків на апеляційне оскарження, а в разі незадоволення заяви про закриття провадження у справі у зв'язку із порушенням строків на апеляційне оскарження, залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення Господарського суду Херсонської області від 18.09.2017 року без змін. Судовою колегією відзив було долучено до матеріалів справи.

У відзиві позивач зазначає, що подана відповідачем апеляційна скарга, на думку позивача, не підлягає задоволенню, оскільки її доводи є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Також, позивач зазначає, що в апеляційній скарзі скаржник зазначав, що накладною від 22.07.2014 року № 44/1 товар (свіжоморожена риба товстолоб) не придбавався, а був отриманий ним на зберігання, а тому, на його думку, грошове зобов'язання щодо сплати вартості товару відсутнє, та що між сторонами укладено договір зберігання. Проте, на думку позивача з такими висновками погодитись немодна, оскільки в даному випадку договірні відносини за договором зберігання відсутні, оскільки не було надано відповідних доказів в підтвердження отримання товару саме на зберігання з видачею відповідного складського документа (складської квитанції), який встановлений законом.

Таким чином, було видано накладну, що є самостійною підставою для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунок за отриманий товар (аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 20.09.2012 року №12/5026/556/2012) та підтверджує отримання товару. А відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу продавець передає майно (товар) у власність покупця, а останній приймає товар і зобов'язується сплатити за нього певну грошову суму. Тому у Фізичної особи-підприємця Васильєва Ігоря Станіславовича виник обов'язок по сплаті вартості отриманого товару з моменту його отримання, який він не виконав.

Несвоєчасна оплата вартості поставленого товару за договором є порушенням взятих відповідачем на себе зобов'язань та положень частини 7 статті 193 Господарського кодексу України, згідно до яких одностороння відмова від виконання умов договору не допускається, а тому позовні вимоги в цій частині були обґрунтованими та були задоволені судом.

У зв'язку з перебуванням у відрядженні та у відпустці головуючого судді Ярош А.І., на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду від 02.02.2018 року № 77 було здійснено повторний автоматизований розподіл справи, внаслідок якого для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів Принцевької Н.М., Колоколова С.І.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 03.04.2018 року № 407 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв'язку з перебуванням головуючого судді Савицького Я.Ф. та судді-учасник колегії Колоколова С.І. у відпустці. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу 03.04.2018 року справа передана на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Діброва Г.І., суддів Філінюка І.Г., Принцевської Н.М.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 04.04.2018 року апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Васильєва Ігоря Станіславовича, м. Гола Пристань Херсонської області на рішення Господарського суду Херсонської області від 18.09.2017 року у справі № 923/564/17 було прийнята до провадження колегією суддів у новому складі: головуючий суддя Г.І. Діброва, судді Філінюк І.Г., Принцевська Н.М.

В судове засідання представники учасників справи не з'явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Учасники справи про причини неявки суд не повідомили та не скористались своїми процесуальними правами на участь у судових засіданнях. Ухвалами Одеського апеляційного господарського суду явка сторін не визнавалась обов'язковою, тому колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне переглянути справу у межах доводів апеляційної скарги, оскільки для з'ясування фактичних обставин справи достатньо доказів, що знаходяться в справі № 923/564/17.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Херсонської області від 18.09.2017 року у справі 923/564/17 є правомірним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Господарським судом Херсонської області та Одеським апеляційним господарським судом було встановлено наступні обставини, які не спростовані сторонами.

23.07.2014 за накладною № 44/1 Фізична особа-підприємець Охріменко Андрій Миколайович, смт. Летичів Хмельницької області відпустив Фізичній особі-підприємцю Васильєву Ігорю Станіславовичу, м. Гола Пристань Херсонської області свіжоморожену рибу товстолоб с/м 7035,00 кг по ціні 14 грн. 50 коп. за 1 кг на суму 102 007 грн. 50 коп., товстолоб с/м 860,50 кг по ціні 13 грн. 00 коп. за 1 кг на суму 11 186 грн. 50 коп., судак с/м 2000,00 кг по ціні 14 грн. 50 коп. за 1 кг на суму 29000 грн. 00 коп., всього на загальну суму 142194 грн. 00 коп.

18.02.2015 року Фізична особа-підприємець Охріменко Андрій Миколайович, смт.Летичів Хмельницької області направив Фізичній особі-підприємцю Васильєву Ігорю Станіславовичу, м. Гола Пристань Херсонської області вимогу (без номера та дати) про виконання господарського зобов'язання, в якій позивач вимагав від відповідача виконати зобов'язання шляхом оплати товару, одержаного за накладною від 23.07.2014 року № 44/1 в повному обсязі в семиденний строк з дня отримання цієї вимоги.

Відповідач по справі на зазначену вимогу належним чином не відреагував, що і стало підставою для звернення позивача із позовом.

Поряд з цим, судом першої інстанції було встановлено, що 22.07.2014 року між Фізичною особою-підприємцем Охріменко Андрієм Миколайовичем та Фізичною особою-підприємцем Васильєвим Ігорем Станіславовичем було укладено договір відповідального зберігання № 02/01, за умовами якого відповідач, виступаючи в якості зберігача, зобов'язався прийняти на зберігання майно позивача, як поклажодавця. У відповідності до пункту 2.1.2 договору зберігач в підтвердження приймання товару на зберігання зобов'язався видати складську накладну, а за змістом пункту 2.1.9. - зобов'язався повернути товар поклажодавцю повністю або частково за першою його вимогою. Пунктом 7.3. договору встановлено строк його дії до 31.12.2014 року.

За твердженнями відповідача, товар за вказаною накладною № 44/1 від 23.07.2014 року не придбавався, а був отриманий ним на зберігання відповідно до умов вищевказаного договору відповідального зберігання, а тому, на його думку, грошове зобов'язання щодо сплати вартості товару у нього відсутнє.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно з частинами 1, 2 статті 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За змістом частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання у разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Уклавши його у спрощеній формі, сторони набули низку прав та зобов'язань.

В силу приписів статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З обставин справи та наявних у ній доказів, а саме: видаткової накладної від 23.07.2014 року № 44/1 вбачається, що у даному випадку сторони досягли домовленості про купівлю-продаж товару - свіжомороженої риби товстолоб с/м 7035,00 кг по ціні 14 грн. 50 коп. за 1 кг на суму 102 007 грн. 50 коп., товстолоб с/м 860,50 кг по ціні 13 грн. 00 коп. за 1 кг на суму 11 186 грн. 50 коп., судак с/м 2000,00 кг по ціні 14 грн. 50 коп.. за 1 кг на суму 29000 грн. 00 коп., всього на загальну суму 142194 грн. 00 коп. При цьому продавець (позивач) фактично вчинив дії по виконанню умов договору, що підтверджується тією самою накладною від 23.07.2014 року № 44/1, в якій зазначена кількість та вартість товару та яка підписана та скріплена печатками сторін, без зауважень та застережень.

Таким чином, між сторонами виникли фактичні правовідносини з купівлі-продажу товару, оформлені видатковою накладною, відбулася його фактична передача і протилежне не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами по справі. Також матеріали справи не містять доказів передачі товару на безоплатних умовах (наявність договору дарування тощо).

У відповідності до приписів статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1, 3 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Також, колегія суддів зауважує на тому, що якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі правовідносин купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, обов'язку щодо сплати вартості отриманого за накладною від 23.07.2014 року № 44/1 товару відповідач не здійснив, в зв'язку з чим колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду відносно того, що відповідачем всупереч вимог чинного законодавства не виконано в повному обсязі своїх фактичних зобов'язань щодо оплати вартості отриманого товару за накладною від 23.07.2014 року № 44/1, в зв'язку з чим позовні вимоги щодо стягнення суми основного боргу у розмірі 142 194 грн. 00 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 Цивільного кодексу України).

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов'язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.

Передбачене законом (статтею 625 Цивільного кодексу України) право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно висновків Верховного Суду України, викладених в постановах від 04.07.2011 року у справі № 13/210/10 та від 12.09.2011 року у справі № 6/433-42/183 наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Так, у позовній заяві Фізична особа-підприємець Охріменко Андрій Миколайович, смт.Летичів Хмельницької області просив суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Васильєва Ігоря Станіславовича, м. Гола Пристань Херсонської області суму інфляційних втрат 74 110 грн. 00 коп.

Інфляційні нарахування - це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов'язання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, який розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; сума, що внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В період прострочки виконання боржником його грошового зобов'язання може мати місце як збільшення суми основного боргу (інфляція), так і зменшення суми основного боргу (дефляція) і для застосування до боржника судом цього виду виключної відповідальності, встановленої законом в зв'язку з неналежним виконанням грошового зобов'язання, необхідні умови існування у боржника простроченого грошового зобов'язання протягом місяця. Причому саме визначена сума боргу повинна не змінюватись протягом місяця. Якщо відповідачем здійснювались часткові оплати боргу, то застосовується відповідальність у вигляді інфляційних тільки до тієї суми боргу, що не була сплачена та існувала певний час протягом місяця.

Судова колегія, перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань за період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов'язання з 03.03.2015 року по 01.06.2017 року у сумі 74 110 грн. 00 коп., дійшла висновку, що позовні вимоги в цій частині також відповідають вимогам чинного законодавства, їх розрахунок здійснений позивачем належним чином, тому рішення суду щодо задоволення цих позовних вимог в повному обсязі є також правомірним.

Що стосується позовних вимог Фізичної особи-підприємеця Охріменко Андрія Миколайовича, смт.Летичів Хмельницької області про стягнення 3 % річних у розмірі 9608 грн. 00 коп., то колегія суддів зазначає наступне.

За своєю правовою природою 3% річних є мірою виключної відповідальності за прострочку виконання грошового зобов'язання у вигляді плати боржника за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання ним грошового зобов'язання перед кредитором. 3 % річних не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача 3 % річних за період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов'язання з 03.03.2015 року по 01.06.2017 року у сумі 9608 грн. 00 коп., дійшла висновку, що позовні вимоги в цій частині відповідають вимогам чинного законодавства, їх розрахунок здійснений позивачем належним чином, тому рішення суду щодо задоволення цих позовних вимог в повному обсязі є також правомірним.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується із висновком місцевого господарського суду відносно обґрунтованості та доведеності позовних вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 142 194 грн. 00 коп., суму інфляційних втрат 74 110 грн. 00 коп. та 3 % річних від простроченої суми боргу 9608 грн. 00 коп.

Що стосується тверджень скаржника про те, що накладною від 23.07.2014 року №44/1фактично було передано та прийнято товар на виконання умов укладеного між сторонами договору відповідального складського зберігання № 02/01 від 22.07.2014 року, оскільки відповідно до пункту 2.1.2. вищевказаного договору, майно передається на утримання виконавцю на підставі складської накладної, в зв'язку з чим апелянт вважає, що між сторонами фактично виникли договірні відносини зберігання, а не купівлі-продажу, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як було встановлено судом першої, дійсно 22.07.2014 року між Фізичною особою-підприємцем Охріменко Андрієм Миколайовичем та Фізичною особою-підприємцем Васильєвим Ігорем Станіславовичем було укладено договір відповідального зберігання №02/01, за умовами якого відповідач, виступаючи в якості зберігача, зобов'язався прийняти на зберігання майно позивача, як поклажодавця. У відповідності до пункту 2.1.2 договору зберігач в підтвердження приймання товару на зберігання зобов'язався видати складську накладну.

Частиною 1 статті 936 названого Цивільного кодексу України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажедавцем), і повернути її поклажедавцеві у схоронності, а за змістом частини 1 статті 957 Кодексу за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажедавцем, і повернути цей товар у схоронності.

У відповідності до частини 1 статті 961 Цивільного кодексу України товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

В даному випадку, за твердженнями відповідача, ним видана накладна, оскільки про це вказано в пункті 2.1.2. договору зберігання (майно передається на утримання виконавцю на підставі складської накладної), проте, як вбачається з матеріалів справи, накладна від 23.07.2014 року № 44/1 за формою та змістом є звичайною видатковою накладною, що надає право на одержання/відправлення товару, та не містить в собі будь-яких відомостей, які за законодавством мають бути в складських документах.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 статті 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Обов'язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Таким чином, колегія Одеського апеляційного господарського суду вважає, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами у розумінні статей 73, 74, 76, 77, 91 Господарського процесуального кодексу України того, що фактично за накладною від 22.07.2014 року №44/1 товар не придбавався, а був отриманий ним на зберігання, оскільки матеріали справи не містять відповідних доказів, які б підтверджували позицію відповідача.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що відповідачем не було надано жодного доказу виконання вищезазначеного договору зберігання сторонами як під час його дії, так і після завершення строку договору, зокрема в контексті оплатності договору, зберігання товару після завершення строку його дії, наявності чи відсутності псування товару, вимоги про повернення товару після строку зберігання тощо.

Що стосується посилань відповідача стосовного того, що з видаткової накладної від 23.07.2014 року №44/1 вбачається, що в ній відсутні такі обов'язкові реквізити, як посада і прізвища осіб, відповідальних за здійснення поставки і правильність її оформлення, ні з боку постачальника, ні з боку покупця, в рядках «Відпустив» та «Одержав» є тільки підпис, в зв'язку з чим ідентифікувати осіб, які поставили підписи в первинному документі і були відповідальні за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, неможливо, та відсутності в матеріалах справи довіреностей на отримання товару за вищевказаною накладною, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з частиною 1, 2 статті 9 цього ж Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Таким чином, відсутність таких реквізитів, як посада і прізвища осіб, відповідальних за здійснення поставки і правильність її оформлення, ні з боку постачальника, ні з боку покупця, не є підставою для невизнання господарської операції здійсненої за відповідною накладною, оскільки вищезазначена наклад містить як підписи осіб, так і печатки сторін, з яких вбачається, що саме сторони по даній справі оформили цю накладну.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 29.04.2015 року у справі №903/679/14 (№ 3-77гс15) викладено висновок про те, що з огляду на положення статті 692 Цивільного кодексу України та Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, а тому відсутність одних первинних документів (довіреність та т.д.) за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

До того ж, в даному випадку між сторонами склалися фактичні правовідносини з купівлі-продажу товару і письмової домовленості про обов'язкову наявність довіреностей при здійсненні даної господарської операції не існує, і скаржник не довів ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції протилежного. Крім того, в даному документі відсутнє посилання на договір зберігання, як на підставу його оформлення, що також спростовує доводи відповідача.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується із висновком місцевого господарського суду відносно обґрунтованості та доведеності позовних вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу 142 194 грн. 00 коп., суми інфляційних втрат 74 110 грн. 00 коп. та 3 % річних від простроченої суми боргу 9608 грн. 00 коп., що загалом складає 225 912 грн. 00 коп.

Переглядаючи у апеляційному порядку рішення Господарського суду Херсонської області від 18.09.2017 року у справі № 923/564/17, суд апеляційної інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи не виявив порушення чи неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, які б призвели до прийняття Господарським судом Херсонської області неправильного судового рішення у справі.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Херсонської області від 18.09.2017 року у справі № 923/564/17 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Водночас, скаржником не було виконано вимог ухвали Одеського апеляційного господарського суду від 13.12.2017 року про відстрочення сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення Господарського суду Херсонської області від 18.09.2017 року у справі № 923/564/17 у сумі 3727 грн. 55 коп. до 01.02.2018 року, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне стягнути ці кошти зі скаржника на користь Державного бюджету України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Васильєва Ігоря Станіславовича, м.Гола Пристань Херсонської області на рішення Господарського суду Херсонської області від 18.09.2017 року у справі № 923/564/17 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Херсонської області від 18.09.2017 року у справі № 923/564/17 - залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Васильєва Ігоря Станіславовича, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: Управління Державної казначейської служби України у м. Одеса, код ЄДРПОУ отримувача: 38016923, банк отримувача: ГУ ДКСУ в Одеській області, МФО 828011 № рахунку: 2002, код бюджетної класифікації 22030101 "Судовий збір (Державна судова адміністрація України,050), символ звітності 206 код ЄДРПОУ суду 26016990) судовий збір за апеляційний перегляд рішення Господарського суду Херсонської області від 18.09.2017 року у справі № 923/564/17 у сумі 3727 грн. 55 коп.

Доручити Господарському суду Херсонської області видати наказ.

Постанова суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з дня його ухвалення. Датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення..

Повний текст постанови складено 03.05.2018 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
І.Г. Філінюк