ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року Справа № 915/18/18

м. Миколаїв

За позовом: Фізичної особи-підприємця Жебет Лілії Серверівни (АДРЕСА_2)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Клос Юлії Олександрівни (55002, АДРЕСА_1)

про: виділення частки майна в натурі.

Суддя: Смородінова О.Г.

Секретар судового засідання: Ржепецька К.М.

Представники сторін:

від позивача: Жебет Л.С.,

від відповідача: не з'явився.

Суть спору:

09 січня 2018 року Фізична особа-підприємець Жебет Лілія Серверівна звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою б/н від 05.01.2018 (вх. № 249/18) до Фізичної особи-підприємця Клос Юлії Олександрівни, в якій просить суд виділити Фізичній особі-підприємцю Жебет Лілії Серверівні в натурі 1/2 частки приміщення перукарні площею 30 кв.м., у складі торгівельного дитячого комплексу в районі житлового будинку № 8 по бульвару Шевченко в місті Южноукраїнську, а саме частку приміщення перукарні № 3.2 (на плані-схемі) площею 15 кв.м. без окремого входу.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі: рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 205 від 28.04.2011; паспорту прив'язки малої архітектурної форми ТК-001-01-11; договору від 05.08.2011 про встановлення особистого строкового сервітуту; заяви-декларації до Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради про розміщення малої архітектурної форми від 11.04.2012; договору № 1/05-2011 від 13.06.2011 про спільну діяльність; рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.02.2017 у справі № 915/1141/16; претензії від 21.04.2017; повторної вимоги про звільнення частини приміщення від 12.09.2017; письмового звернення від 02.12.2017 до відповідача з вимогою розділити у добровільному порядку частину у спірному майні; довідки суб'єкта оціночної діяльності № 10/2017 від 22.09.2017 про ринкову вартість приміщення перукарні дитячого комплексу; технічного рішення по влаштуванню перегородки та дверного отвору; норм статей 1134, 1132, 1133, 1140, 317, 321, 364 Цивільного кодексу України, та мотивовані наступним: оскільки спірне приміщення (перукарня площею 30 кв.м. у складі торгівельного дитячого комплексу в районі житлового будинку № 8 по бульвару Шевченко в місті Южноукраїнську має один вхід та те, що санвузол (стор. 3 паспорту прив'язки ТК-001-01-11), яким на теперішній час відповідач користується безкоштовно, є власністю позивача, останній вважає можливим виділити йому 1/2 частку спірного приміщення площею 15 кв.м. без входу, а ФОП Клос Ю.О. - 1/2 частку спірного приміщення площею 15 кв.м. з входом, встановивши перегородку між ними, відповідно до план-схеми, яка додається.

Позивач в якості обґрунтування позову додає до нього паспорт прив'язки дитячого комплексу, до складу якого входить спірне нежитлове приміщення перукарні, та який є документом, що підтверджує право власності на дану тимчасову споруду, та договір про сумісну діяльність, на підставі якого ФОП Жебет Л.С. є співвласником приміщення перукарні, що було встановлено рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.02.2017 у справі № 915/1141/16, яке було залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.04.2017; та висновок будівельно-технічної експертизи, як доказ технічної можливості виділу 1/2 частки спірного приміщення.

Також позивач звертає увагу суду на те, що жодної відповіді на свої письмові звернення від відповідача не отримала.

Відповідач у відзиві б/н від 15.03.2018 (вх. № 3362/18 від 19.03.2018) на позов вважає позовні вимоги необґрунтованими, такими що базуються на спотворенні фактичних обставин справи, невірному розумінні норм матеріального права та не підлягають задоволенню з наступних підстав:

Розділом 6 договору про спільну діяльність «Внески і частки сторін» учасники дійшли згоди про те, що внеском ФОП Клос Ю.О. є грошові кошти в сумі 120 тис. грн., надані ФОП Жебет Л.С. на досягнення мети спільної діяльності, а також наступне: перукарня 30 кв.м. стаціонарна мала архітектурна форма. Частка ФОП Клос Ю.О. до відношення до парикмахерської 30 кв.м. складає 100%.

Відповідно до розділу 7 договору про спільну діяльність «Спільне майно сторін за договором» ФОП Клос Ю.О. та ФОП Жебет Л.С. досягли згоди, що після отримання ФОП Жебет Л.С. від ФОП Клос Ю.О. всієї суми у розмірі 120 тис. грн. ФОП Жебет Л.С. не у якому випадку не має ніяких відношень до цього приміщення перукарні - 30 кв.м. з ціллю впровадження комерційної діяльності, а також продажу або бізнесу. Таким чином сторони договору погодили порядок користування майном учасників а саме, ФОП Жебет Л.С, укладаючи договір, взяла на себе зобов'язання не вчиняти дій щодо використання приміщенням перукарні в комерційній діяльності, з ціллю ведення бізнесу або продажу.

Виділення частки приміщення перукарні ФОП Жебет Л.С. суперечить умовам укладеного нею з ФОП Клос Ю.О. договору про спільну діяльність та унеможливлює виконання його умови щодо користування приміщенням перукарні. Більш того, виділення частки ФОП Жебет Л.С. у приміщенні перукарні прямо суперечить розділу 6 договору про спільну діяльність, відповідно до якого частка ФОП Клос Ю.О. по відношенню до парикмахерської 30 кв.м. складає 100%.

ФОП Жебет Л.С. не у якому випадку не має ніяких відношень до приміщення перукарні - 30 кв.м. з ціллю впровадження комерційної діяльності, а також продажу або бізнесу.

22 лютого 2018 року між ФОП Клос Ю.О. та Южноукраїнською міською радою укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки площею 0,0032 га, кадастровий номер: :14:002:0009, на якій розташоване спірне приміщення перукарні. До договору складений акт приймання-передачі земельної ділянки та план меж земельної ділянки. Також відповідач звертає увагу суду, що відносно спірного приміщення перукарні ФОП Клос Ю.О. укладено договори про постачання електричної енергії та про постачання теплової енергії, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідач вважає, що ФОП Жебет Л.С. не має жодного відношення до спірного приміщення, як і не має жодних прав на вказане приміщення та на виділення з нього частки в натурі, оскільки право на таку частку ФОП Жебет Л.С. жодними належними та допустимими доказами не підтверджено.

26 квітня 2018 року в судове засідання з'явився позивач.

Відповідач свого повноважного представника в судове засідання 26.04.2018 не направив, про час та місце його проведення вважається повідомленим належним чином, оскільки копія ухвали Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2018 у справі № 915/18/18, направлена на адресу місця проживання відповідача, повернута до суду відділенням поштового зв'язку з відміткою причини повернення "за незапитом" (поштове відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 925).

Як свідчать матеріали справи, як копія ухвали Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2018, так і копії усіх попередніх ухвал суду у справі № 915/18/18, були направлені на адресу місця проживання відповідача та повернуті до суду відділенням поштового зв'язку з відмітками причини повернення "за закінченням терміну зберігання" та "за незапитом".

Судом було перевірено відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо адреси місця проживання відповідача та встановлено, що процесуальні документи надіслано зазначеній особі в порядку, визначеному чинним процесуальним законодавством.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Отже, судом здійснено усі заходи щодо повідомлення належним чином відповідача про дату, час та місце розгляду судом даної справи.

У той же час, відповідач звернувся до суду з клопотанням б/н від 25.04.2018 (вх. № 5013/18 від 26.04.2018) про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що ФОП Клос Ю.О. запізно дізналася про судове засідання 26.04.2018 та у зв'язку з перебування у місті Києві і необхідністю догляду за дитиною, вона не в змозі організувати можливість щодо своєї участі в судовому засіданні 26.04.2018.

Вказане клопотання відхиляється судом, оскільки:

По-перше, відповідач за весь час розгляду судом даної справи жодного разу в судові засідання 27.02.2018, 20.03.2018 та 02.04.2018 не з'являвся.

По-друге, згідно ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення про причини неявки; повторної неявки у судове засідання учасника справи незалежно від причин неявки.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи по суті саме в даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача.

26.04.2018 за результатами розгляду справи, суд на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши позивача, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд -

В С Т А Н О В И В:

13 червня 2011 року між сторонами був укладений договір № 1/05-2011 про спільну діяльність, згідно з предметом якого сторони взяли на себе зобов'язання шляхом об'єднання майна і зусиль спільно діяти у сфері будівництва для досягнення наступної спільної господарської цілі: будівництва стаціонарної малої архітектурної форми (приміщення перукарні, на 30 кв.м. у складі торгівельного дитячого комплексу для провадження підприємницької діяльності в районі житлового будинку № 8 по бульвару Шевченка в м. Южноукраїнську (розділ 1 договору).

До взаємних обов'язків сторін (розділ 2 договору) зокрема увійшло: здійснювати кредитування та фінансування на безвідсотковій та безоплатній підставі у відповідності до угод, що укладаються.

За умовами п. 2.2 договору учасники домовились, що сумісна діяльність сторін буде здійснюватись у відповідності до програми робіт (додаток № 1), що додається до даного договору, в якій сторони визначають порядок, терміни та інші умови сумісної діяльності. До обов'язків відповідача, як Сторони-1 за договором, увійшло:

- з моменту підписання даного договору передати Стороні-2 грошовий внесок

(завдаток) в розмірі двадцять тисяч гривень;

- здійснювати у випадку необхідності додаткову передачу внесків на сумісну діяльність шляхом передачі грошей Сторони-2 або шляхом оплати її витрат з сумісної діяльності;

- після досягнення цілі даного договору передати грошовий залишок;

- у випадку здійснення додаткового передачі внесків, від залишку віднімається сума додаткового внеску, таким чином, щоб сумарна виплата Стороною-1 Стороні-2 складала 120 тисяч гривен;

- кожна передача суми підтверджується підписом на додатку 1 Стороною-2 вказаної суми (сума прописується повністю);

- Сторона-1 зобов'язується: виконати роботи (фінішна відділка стін, укладання кахлю (підлога), установлення необхідних засобів (обладнання) для подальшої роботи перукарні), згідно з ДСПіН 2.2.2.022-99 Державні санітарні правила та норми для перукарень різних типів.

До обов'язків позивача по справі, як Сторони-2 за договором, увійшло:

- виконати умови програми робот, згідно договору;

- після підписання даного договору приступити до здійснення комерційного проекту, профінансованих Стороною-1, у частині перукарні - 30 кв.м.

Цим договором сторони також передбачили таке:

керівництво сумісною діяльністю, а також ведення спільних справ доручається Стороні-2 (п. 5.2);

згідно розділу 6 "внески і частки сторін": внесок Сторони-1, грошові кошти 120 тисяч гривень, надані Стороні-2 на досягнення мети спільної діяльності, а також наступне: перукарня - 30 кв.м. стаціонарна мала архітектурна форма (додаток 2);

у розділі "порядок і терміни подачі висновків": частка Сторони-1 до відношення до парикмахерської 30 кв.м. складає 100% (п. 6);

за умовами розділу 7 "спільне майно Сторін за договором": після отримання Стороною-2 від Сторони-1 всій суми у розмірі 120 тисяч гривень, Сторона-2 не у якому випадку не має ні яких відношень до цього приміщення перукарні - 30 кв.м. з ціллю впровадження комерційної діяльності, а також продажу, або бізнесу;

згідно розділу 8 "розподіл результатів сумісної діяльності" договору: Сторона-1 при впроваджені комерційної діяльності самостійно здійснює матеріальні затрати стосовно перукарні 30 кв.м. (оплата - світа, води холодної/гарячої, опалювання, оренда земельної ділянки).

Термін дії цього договору сторони визначили безстроковим (п. 9).

Додаток 1 (програми робіт), який є невід'ємною частиною наведеного договору, має порядок та терміни здійснення сумісної діяльності сторін. Розписка має підписи Сторони-2 про прийняття від Сторони-1 суми в розмірі 20000,00 грн. та всієї суми згідно даного договору від Сторони-1.

Додаток 2 (розділ 6 договору) відсутній в матеріалах справи оскільки, за інформацією сторін, не існує взагалі.

Як договір, так і додаток 1 до нього скріплені підписами обох сторін.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача про виділення йому в натурі частки майна зі спільного майна співвласників - позивача і відповідача.

Підставою - умови договору № 1/05-2011 від 13.06.2011 про спільну діяльність та застосування статей 1134, 1140, 364 Цивільного кодексу України.

Отже, спірні відносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями чинного законодавства про спільну діяльність та про право власності, яке є основним із речових прав. Будь-яке речове право, що надається особі полягає в тому, що воно визначає вид та міру можливої поведінки цієї особи щодо речей.

Згідно зі статями 1130 та 1131 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

За договором простого товариства (стаття 1132 ЦК України) сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Відповідно до статті 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

За змістом ч. 1 ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

У відповідності до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частини 1 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Наявні в матеріалах докази свідчать про те, що позивач, Жебет Л.С. отримала від відповідача всю суму внеску в розмірі 120 тис. грн., згідно договору про спільну діяльність, та на досягнення мети об'єкт був збудований у відповідності до паспорту прив'язки (а. с. 90).

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до приписів ч. ч. 4, 5 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, Господарським судом Миколаївської області в рішенні від 09.02.2017 при розгляді господарської справи № 915/1141/16 встановлено наступне:

1) Сторонами в договорі не встановлено чи внесене учасниками майно (вклади), а також одержані від спільної діяльності доходи є спільною частковою власністю учасників або передаються у спільне володіння та (або) користування учасників.

Таким чином, виходячи з приписів ч. 1 ст. 1134 ЦК України, слід вважати внесене учасниками майно їх спільною частковою власністю.

Відсутність у договорі чіткого визначення сторонами кваліфікації передання речей в правовій формі вкладу в спільну діяльність підтверджується підписаним між підприємцями 08.07.2016 року договором купівлі-продажу, за яким продавцем виступає не Клос Ю.О. (розділ 7 договору), а Жебет Л.С.

2) Згідно з рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 205 від 28.04.2011 року підприємцю Жебет Лілії Серверівні було дозволено розміщення стаціонарної малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності - дитячого комплексу в районі житлового будинку № 8 по бул. Шевченко терміном на п'ять років; затверджено технічну документацію із землеустрою; за заявою підприємця Жебет, ЧПКФ "Тектоніт" розроблено паспорт прив'язки цієї малої архітектурної форми; на виконання п. 3.1 рішення № 205 укладено 05.08.2011 року з Южноукраїнською міською радою договір про встановлення особистого строкового сервітуту на 5 років; подано

11.04.2011 року до секретаря міської ради заяву-декларацію про розміщення малої архітектурної форми для проведення її підприємницької діяльності - дитячого комплексу в районі житлової будівлі № 8 по вул. Шевченка.

Фактично виходячи із наведених доказів саме підприємець Жебет Л.С. виступила замовником розробки технічної документації та розміщення малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності - дитячого комплексу в районі житлового будинку № 8 по бул. Шевченка.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Позивач, вважаючи свої права порушеними та з метою їх відновлення звертався до відповідача з претензією від 21.04.2017, претензією (вимогою про звільнення частини приміщення) від 12.09.2017; письмовим зверненням від 02.12.2017 до відповідача з вимогою розділити у добровільному порядку частину у спірному майні.

Оскільки жодної відповіді на свої письмові звернення від відповідача позивач не отримала, остання звернулась до господарського суду з даним позовом.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог, виходячи з наступних підстав:

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1141 Цивільного кодексу України договір простого товариства припиняється у разі досягнення мети товариства або настання обставин, коли досягнення мети товариства стало неможливим.

Як слушно зазначає позивач у відповіді б/н від 25.03.2018 (вх. № 3767/18 від 28.03.2018) на відзив, у 2012 році мета договору про сумісну діяльність була досягнута, оскільки було встановлено стаціонарну малу архітектурну форму приміщення (перукарні площею 30 кв.м.) у складі торгівельного дитячого комплексу, для провадження підприємницької діяльності в районі житлового будинку № 8 по бульвару Шевченко в м. Южноукраїнську, і тому, на думку позивача, дія договору про сумісну діяльність була припинена.

Досягнення мети товариства є скасувальною умовою, яка припиняє права та обов'язки учасників, які виникли на підставі договору простого товариства.

У разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін (абз. 1 ч. 2 ст. 1141 ЦК України).

Водночас, договір простого товариства припиняється одночасно з припиненням зобов'язань, які на ньому ґрунтуються, шляхом їх належного виконання. Так, у межах зобов'язань, які виникли на підставі такого договору і які продовжують існувати після настання юридичних фактів, перелічених в ч. 1 ст. 1147 ЦК України, здійснюються розрахунки, розподіл спільного майна, в тому числі і результатів спільної діяльності, а також повернення майна, якщо це передбачено договором прямо чи випливає із нього.

Так, метою договору № 1/05-2011 від 13.06.2011 про спільну діяльність було будівництво стаціонарної малої архітектурної форми (приміщення перукарні, на 30 кв.м.) у складі торгівельного дитячого комплексу для провадження підприємницької діяльності в районі житлового будинку № 8 по бульвару Шевченка в м. Южноукраїнську (розділ 1 договору).

Вкладами учасників даного договору визначено внесок Клос Ю.О., грошові кошти 120 тисяч гривень, надані Жебет Л.С. на досягнення мети спільної діяльності, а також наступне: перукарня - 30 кв.м. стаціонарна мала архітектурна форма (додаток 2) (розділ 6 договору).

Дійсно, Жебет Л.С. виступала замовником розробки технічної документації та розміщення малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності - дитячого комплексу в районі житлового будинку № 8 по бул. Шевченка, та саме з Жебет Л.С. 05.08.2011 Южноукраїнською міською радою було укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту на 5 років.

Доказів продовження дії вказаного договору позивачем не надано, а отже, договір про встановлення особистого строкового сервітуту від 05.08.2011 після 05.08.2016 припинив свою дію.

Як свідчать матеріали справи, та не спростовано сторонами, мета договору № 1/05-2011 від 13.06.2011 про спільну діяльність фактично досягнута, оскільки стаціонарна мала архітектурна форма (приміщення перукарні, на 30 кв.м.) у складі торгівельного дитячого комплексу для провадження підприємницької діяльності в районі житлового будинку № 8 по бульвару Шевченка в м. Южноукраїнську збудована.

Таким чином, Жебет Л.С. належним чином виконала свої зобов'язання за договором № 1/05-2011 від 13.06.2011 про спільну діяльність.

Як вказувалось судом вище, сторони договору про спільну діяльність дійшли згоди про те, що частка Клос Ю.О. до відношення до парикмахерської 30 кв.м. складає 100% (п. 6 договору), Клос Ю.О. при впроваджені комерційної діяльності самостійно здійснює матеріальні затрати стосовно перукарні 30 кв.м. (оплата - світа, води холодної/гарячої, опалювання, оренда земельної ділянки) (розділ 8 договору).

При цьому, сторони договору про спільну діяльність також дійшли згоди про те, що після отримання Жебет Л.С. від Клос Ю.О. всієї суми у розмірі 120 тисяч гривень, Жебет Л.С. не у якому випадку не має ніяких відношень до цього приміщення перукарні - 30 кв.м. з ціллю провадження комерційної діяльності, а також продажу або бізнесу (розділ 7 договору).

Виходячи з викладеного, сторони договору № 1/05-2011 від 13.06.2011 про спільну діяльність фактично узгодили розподіл внесеного майна, яке на період дії договору було їх спільною частковою власністю.

Однак, виходячи з умов договору № 1/05-2011 від 13.06.2011 про спільну діяльність Жебет Л.С., після досягнення мети договору (тобто, його припинення), фактично передала свою частку на користь Клос Ю.О., отримавши від останньої грошові кошти в розмірі 120 тис. грн.

Отже, і Клос Ю.О. зі свого боку, також належним чином виконала свої зобов'язання за договором № 1/05-2011 від 13.06.2011 про спільну діяльність.

Крім того, відповідачем надано докази, які свідчать про таке:

Згідно з рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 872 від 05.10.2017 фізичній особі-підприємцю Клос Юлії Олександрівні надано згоду на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, для надання в користування, під розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в районі житлової будівлі № 8 на бульварі Шевченка (кадастровий номер земельної ділянки :14:002:0009) у місті Южноукраїнську, орієнтованою загальною площею 0,003 га, із категорії земель за основним цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування (п. 1); приписано фізичній особі-підприємцю Клос Юлії Олександрівні виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту у двох оригінальних примірниках (п. 2).

Рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 911 від 09.11.2017 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються право суборенди, сервітуту фізичні особі-підприємцю Клос Юлії Олександрівні для розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в районі житлового будинку № 8 на бульварі Шевченка у місті Южноукраїнську Миколаївської області (п. 1); надано фізичній особі-підприємцю Клос Юлії Олександрівні частину земельної ділянки (кадастровий номер :14:002:0009) під розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в районі житлового будинку № 8 на бульварі Шевченка у місті Южноукраїнську Миколаївської області, загальною площею - 0,0032 га, в користування терміном на 10 років із категорії земель за основним цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, за рахунок земель комунальної власності у місті Южноукраїнську Миколаївській області.

22 лютого 2018 року Южноукраїнська міська рада, як власник, та Клос Юлія Олександрівна, як сервітуарій, уклали договір про встановлення особистого строкового сервітуту, згідно з предметом якого власник на підставі рішення Южноукраїнської міської ради від 09.11.2017 № 911 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються право суборенди, сервітуту фізичної особи-підприємцю Клос Юлії Олександрівні для розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в районі житлового будинку № 8 на бульварі Шевченка у місті Южноукраїнську Миколаївської області» встановлює особистий строковий сервітут відносно земельної ділянки, що знаходиться в районі житлового будинку № 8 на бульварі Шевченка у місті Южноукраїнську, в інтересах сервітуарія на право розміщення стаціонарної тимчасової споруди, для провадження підприємницької діяльності (п. 1.1); кадастровий номер земельної ділянки: :14:002:0009 (п. 1.2); площа земельної ділянки, на яку поширюється земельний сервітут - 0,0032 га (п. 1.3); на земельну ділянку передану сервітуарію не поширюються права третіх осіб, у тому числі право оренди земельної ділянки (п. 1.5).

Цим договором встановлюється особистий строковий сервітут терміном на 10 років (п. 2.1).

Фактичне виконання умов вищевказаного договору підтверджується актом приймання-передачі земельної ділянки від 22.02.2018 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 115547837 від 27.02.2018.

Крім того, 01 червня 2017 року Клос Юлією Олександрівною, як споживачем, з Комунальним підприємством «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство», як постачальником, укладено договір № 050-07/1968 на постачання теплової енергії, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Пунктом «в» статті 99 Земельного кодексу України передбачено, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення, зокрема, таких земельних сервітутів: право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).

Відповідно до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 21.10.2011:

Тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту (п. 1.3);

Стаціонарна ТС - споруда, яка має закрите приміщення для тимчасового перебування людей і по зовнішньому контуру площу до ЗО кв.м. (п. 1.4);

Розміщення ТС самовільно забороняється (п. 2.31).

За змістом ч. ч. 1, 5 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 ГПК України).

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказів наявності чинного на час розгляду справи в суді договору про встановлення особистого строкового сервітуту, укладеного між Жебет Л.С. та Южноукраїнською міською радою, позивачем суду не надано.

Попередній договір про встановлення особистого строкового сервітуту, укладений між Жебет Л.С. та Южноукраїнською міською радою, припинив свою дію після 05.08.2016.

У той же час, Клос Ю.О. надано належні та допустимі докази (договір про встановлення особистого строкового сервітуту, укладений 22.02.2018 між Южноукраїнською міською радою та Клос Юлією Олександрівною) на підтвердження наявності у останньої законного права на розміщення на земельній ділянці, що знаходиться в районі житлового будинку № 8 на бульварі Шевченка у місті Южноукраїнську, стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

При цьому, надана відповідачем копія договору № 1.21-04/4-48-2016 від 12.10.2016 про постачання електричної енергії не приймається судом до уваги з огляду на відсутність в ньому посилань на спірний об'єкт.

Посилання позивача на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.02.2017 у справі № 915/1141/16 як на підтвердження свого права власності на частину спірного об'єкта - стаціонарної тимчасової споруди (приміщення перукарні площею 30 кв.м.) не приймаються судом до уваги, з огляду на те, що по-перше, у господарській справі № 915/1141/16 та у даній справі абсолютно різні предмети спору, та відповідно - обставини, які входять до предмета доказування; по-друге, як вбачається зі змісту рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.02.2017 у господарській справі № 915/1141/16, факт досягнення або недосягнення мети (а звідси - і дії або припинення) договору № 1/05-2011 від 13.06.2011 про спільну діяльність судом не досліджувався та не встановлювався.

Наразі ж, як слідує із викладених вище висновків суду, факт досягнення мети договору № 1/05-2011 від 13.06.2011 про спільну діяльність судом встановлено, з огляду на що констатовано припинення його дії.

Як наслідок досягнення мети договору № 1/05-2011 від 13.06.2011 про спільну діяльність та припинення його дії, Жебет Л.С, реалізувавши своє право власника, передала свою частку на користь Клос Ю.О., про що сторони фактично домовились в розділі 7, укладаючи договір про спільну діяльність.

При цьому, свобода договору відноситься до однієї із загальних засад цивільного законодавства, закріплених у ст. 3 Цивільного кодексу України, до яких також відносяться: судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, та врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

За приписами статей 11, 12 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір та інший правочин. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

За змістом статей 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, волевиявлення учасника якого має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, оскільки відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, розглянувши даний спір залежно від предмету та підстав позову, застосувавши норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, суд вирішив відмовити позивачу в задоволенні позову.

Судовий збір, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 86, 129, 201, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку, визначеному статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено та підписано 07 травня 2018 року.

Суддя О.Г. Смородінова