КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" травня 2018 р. Справа№ 910/22695/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання: Степанці О.В.

без виклику сторін

розглядає апеляційну скаргу

Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві

на рішення господарського суду міста Києва від 15.02.2018 року

у справі №910/22695/17 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві

про стягнення 94 931, 14 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство "Київенерго" звернулося з позовом до Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві про стягнення 94 931, 14 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору, в частині здійснення своєчасної оплати за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, в зв'язку з чим у відповідача, за період з 01.11.2014 року по 01.05.2015 року виникла заборгованість за спожиті комунальні послуги з централізованого опалення у розмірі 58 969, 37 грн. та за період з 01.12.2015 року по 01.07.2017 року виникла заборгованість за спожиті комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 2 610, 61 грн., за наявності якої позивач на підставі ст. 625 ЦК України нарахував та заявив до стягнення з відповідача інфляційні втрати та 3 % річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2018 року у справі №910/22695/17 позов задоволено. Присуджено до стягнення з Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" 61 579, 98 грн. заборгованості, 4 759, 61 грн. 3 % річних, 28 591, 56 грн. інфляційних витрат та 1 600, 00 грн. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідачем неналежним чином виконуються зобов'язання за договором, в частині здійснення своєчасної оплати за послуги з централізованого опалення, внаслідок чого у останнього перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 61 579, 98 грн. Також, судом перевірено наведені у матеріалах справи розрахунки інфляційних втрат та 3 % річних та встановлено, що вони відповідають нормам законодавства.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Головне управління державної міграційної служби України в місті Києві подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим у зв`язку з неправильним визначенням відповідно до встановлених судом обставин правовідносин. Зокрема, на думку апелянта, оскільки договір між сторонами підписано 15.08.2015 року, який набрав чинності з 01.07.2014 року, що охоплює минулий бюджетний період ГУДМС не могло здійснити оплату цих послуг, оскільки відповідно до ч. 2, ст. 49 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює платежі за дорученням розпорядників бюджетних коштів у разі наявності відповідного бюджетного зобов`язання для платежу у бухгалтерському обліку виконання бюджету. Крім цього, на думку скаржника, місцевий господарський суд не вирішив питання про наявність або відсутність у даному випадку обставин, за яких можливе зменшення розміру інфляційних витрат та 3% річних.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2018 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Дикунська С.Я.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суд від 21.03.2018 року у справі №910/22695/17 апеляційну скаргу залишено без руху з підстави неподання документів, які підтверджують сплату судового збору у встановленому розмірі та доказів надсилання копії скарги іншим сторонам у справі.

03.04.2018 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшла заява про виконання ухвали Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2018 року в якій останній просив долучити до матеріалів справи докази сплати судового збору у розмірі 2 400, 00 грн. та докази надсилання копії скарги іншим сторонам у справі для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суд від 05.04.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2018 року у справі №910/22695/17.

Згідно з ч.1 ст.270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).

За правилами п.1 ч.5 ст.12 ГПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що предметом розгляду у справі № 910/22695/17 є вимоги про стягнення 94 931, 14 грн., що меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (176 300, 00 грн.) колегія суддів дійшла висновку, що дана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України і розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13, ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суд від 05.04.2018 року про відкриття провадження у справі, колегією суддів повідомлено сторін, що за клопотанням учасника справи, поданого протягом п'яти днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження суд може розглянути апеляційну скаргу у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Згідно з ч.10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Клопотань від сторін про розгляд справи з участю представників сторін не надійшло.

Статтями 269, 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів встановила наступне.

15.08.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (виконавець за договором) та Головним управлінням державної міграційної служби в місті Києві (споживач за договором) укладено договір № 10100 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб'єктам господарювання. (а.с. 23-26).

Відповідно до п. 1. Договору виконавець зобов'язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно з діючими нормативами, а споживач зобов'язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на мовах, що передбачені договором.

Пунктом 5 Договору передбачено, що тарифи на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг. До встановлення і в разі відсутності тарифів на послугу з централізованого опалення застосовуються тарифи, встановлені в додатку 2, що є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 6. Договору, на момент укладення договору тарифи на послуги становлять: за централізоване опалення при наявності засобу обліку теплової енергії - 1 299 грн. 95 коп./Гкал (без ПДВ); при відсутності засобу обліку теплової енергії - 32 грн. 93 коп/м2 (без ПДВ) опалювальної площі; за централізоване постачання гарячої води при наявності у приміщенні засобів обліку гарячої води - 68 грн. 54 коп/м3 (без ПДВ).

Відповідно до п. 13. Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Система оплати послуг щомісячна. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Пунктом 14 Договору встановлено, що плата за послуги вноситься у безготівковій формі на рахунки підприємства.

Відповідно до пункту 15 Договору за несвоєчасну оплату послуг споживач сплачує пеню в розмірах, встановлених законодавством.

Окрім цього, сторони обумовили, що договір укладається до 15.04.2016 року і набирає чинності з 01.07.2014 року. (п. 32. Договору).

Пунктом 33 договору визначено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії жодною зі сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.

В матеріалах справи наявні рахунки №10101/06/2017/1 від 30.06.2017 року на сплату боргу за централізоване постачання гарячої води на суму 2 610, 61 грн. та рахунок №10101/06/2017/2 від 30.06.2017 року на сплату боргу за централізоване опалення на суму 58 969, 37 грн. (а.с. 18-19).

Крім того, в матеріалах справи наявний реєстр надання клієнтам ПАТ «Київенерго» платіжних документів. (а.с. 20-22).

Доказів сплати вказаної заборгованості відповідачем суду не надано.

Відтак, як вбачається з матеріалів справи, позивач, на виконання умов Договору, надавав відповідачу послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Відповідач свої зобов'язання за договором, в частині своєчасної оплати належним чином не виконав, внаслідок чого за період з 01.11.2014 року по 01.05.2015 року виникла заборгованість за спожиті комунальні послуги з централізованого опалення у розмірі 58 969, 37 грн. та за період з 01.12.2015 року по 01.07.2017 року виникла заборгованість за спожиті комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 2 610, 61 грн., що відповідачем не заперечується.

Відповідно до ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ч. 6 та ч. 7 ст. 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Згідно зі ст. 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб'єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно з п. 13 Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Система оплати послуг щомісяця. У разі застосування щомісячної систем оплати послуг платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

В апеляційній скарзі апелянт не заперечує наявність боргу перед позивачем та зазначає, що ГУДМС не могло здійснити оплату цих послуг, оскільки відповідно до ч. 2, ст. 49 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює платежі за дорученням розпорядників бюджетних коштів у разі наявності відповідного бюджетного зобов`язання для платежу у бухгалтерському обліку виконання бюджету.

В той же час, зазначені доводи апелянта колегією суддів визнано безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 193 ГК України, ст. ст. 525, 526 ЦК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

На час розгляду спору у господарському суді відповідачем не спростовано факт отримання послуг та наявності боргу перед позивачем згідно укладеного з позивачем договору, а також доказів оплати вартості послуг відповідач не надав.

Відтак, факт виникнення своїх зобов`язань за договором в частині оплати відповідач не оспорює, а лише заявляє про те, що в нього закінчився бюджетний рік у зв`язку з чим відмовився оплатити поставлений позивачем товар.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Правовідносини, які склались між сторонами є цивільними правовідносинами, які згідно ст.1 ЦК України засновані на юридичній рівності сторін, і незважаючи на те, що у спірних правовідносинах однією із сторін є орган державної влади та залучені бюджетні кошти, це відносини не бюджетні, а цивільно-правові, а відтак бюджетна установа як отримувач і розпорядник бюджетних коштів не має будь-яких привілеїв чи пільг в рамках виконання своїх договірних зобов'язань.

Окрім того, відповідно до п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.07.2012 року № 01-06/908/2012 за змістом частини другої статті 617 ЦК України, частини другої статті 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 року відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 року № 11/446, постановах Вищого господарського суду України від 19.03.2015 року у справі №910/24268/14, від 24.12.2014 року у справі №906/404/14).

Зобов`язання повинно бути виконано, позивачем доведено належними доказами факт виконання ним умов договору, а відповідач безпідставно відмовився від оплати наданих позивачем послуг.

В той же час, відповідачем не надано доказів того, що послуги надавались неналежним чином.

При цьому, відповідач не звертався до позивача з приводу неналежного надання послуг, перерахунку заборгованості, тощо.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 58 969, 37 грн. за період з 01.11.2014 року по 01.05.2015 року та 2 610, 61 грн. за період з 01.12.2015 року по 01.07.2017 року обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо доводів скаржника про те, що місцевий господарський суд не вирішив питання про наявність або відсутність у даному випадку обставин, за яких можливе зменшення розміру інфляційних витрат та 3% річних колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, який складено арифметично вірно, прийшла до висновку про його обґрунтованість та задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних у розмірі 4 759 грн. 61 коп. та інфляційні втрати у розмірі 28 591 грн. 56 коп., нарахованих за загальний період прострочення.

При цьому апелянт не ставить під сумнів арифметичну правильність здійснених позивачем розрахунків.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції необґрунтовано не досліджено питання щодо зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат не приймаються судовою колегією до уваги, оскільки стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми не є неустойкою, а ст. 625 Цивільного кодексу України не передбачає можливості зменшення судом її розміру.

Слід також мати на увазі, що до ст. 625 Цивільного кодексу України не застосовуються положення ст. 616 цього Кодексу, яка передбачає правові наслідки порушення зобов'язання з вини кредитора. Положеннями цієї статті суду надається право зменшувати розмір збитків та неустойки, спеціальні ж правила відповідальності боржника за грошовим зобов'язанням у зв'язку з простроченням кредитора передбачені ч. 4 ст. 613 Цивільного кодексу України.

Даної позиції дотримується Верховний Суду України, яка викладена в листі від 01.07.2014 року «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві».

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем у суді першої інстанції не заявлялось клопотання про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, а лише зазначалось у своїх запереченнях про ст. 233 ГК України, проте у прохальній частині вказаних заперечень просив суд першої інстанції відмовити у задоволенні позовної заяви. (а.с. 88-89).

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене вище, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що місцевим господарським судом повно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, рішення суду прийнято відповідно до вимог матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 267, 269, 270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

постановив:

1. Апеляційну скаргу Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2018 року у справі №910/22695/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2018 року у справі № 910/22695/17 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/22695/17.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 03.05.2018 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

С.Я. Дикунська