РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.04.2018Справа № 910/19829/17

За позовом Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайфселл", м. Київ

про тлумачення змісту правочину, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Лиштва Ю.В. (представник за довіреністю №0255/17 від 30.05.2017р.);

від відповідача: Решетняк Н.Б. (представник за довіреністю № 23/18 від 01.02.2018р.).

Обставини справи:

Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна" (надалі - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про тлумачення п.п. 19 п. 1.1. визначення - Спам Договору №INT-ASTELIT-2010 про взаємоз'єднання телекомунікаційних мереж між ПрАТ "МТС Україна" та ТОВ "АСТЕЛІТ" від 01.07.2010р., укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" (відповідач).

Позовні вимоги мотивовані неоднаковим розумінням сторонами та трактуванням умов договору, внаслідок чого позивач вказує на наявність обставин для тлумачення змісту п.п. 19 п. 1.1. Договору в судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 05.12.2017р.

05.12.2017р. позивачем подано до суду заяву, до якої, серед іншого, долучено Консультативне повідомлення № 001-кп/17 від 26.07.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2017р. розгляд справи відкладено до 12.12.2017р.

В судовому засіданні 12.12.2017р. судом оголошено перерву до 23.01.2018р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2018р. у зв'язку з набранням чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.01.2018р.

23.01.2018р. до суду від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого заперечує проти задоволення вимог позивача посилаючись на невірно обраний останнім спосіб захисту свого порушеного права, відповідач вказує на те, що тлумачення умов договору за приписами чинного цивільного законодавства можливе до початку виконання сторонами його умов, тоді як укладений між сторонами договір виконується вже більше ніж 7 років, крім того, позивач зазначає, що даний позов з огляду на відсутність між сторонами предмету спору є зловживанням позивачем процесуальними правами, у зв'язку з чим відповідач просить суд на підставі ч. 3 ст. 43 ГПК України залишити позовну заяву без розгляду.

В підготовчих засіданнях 23.01.2018р. та 13.02.2018р. судом оголошувались перерви до 13.02.2018р. та 15.03.2018р. відповідно.

13.02.2018р. до суду від відповідача надійшли письмові пояснення/заперечення щодо наданого позивачем Консультативного повідомлення № 001-кп/17 від 26.07.2017р., відповідно до якого відповідач просив суд не долучати до матеріалів справи як доказ вказане консультативне повідомлення та не брати його до уваги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.04.2018р.

В судовому засіданні 03.04.2018р. судом оголошено перерву до 05.04.2018р.

Судове засідання 05.04.2018р. не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. на лікарняному.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 13.04.2018р. в порядку статей 120-121 Господарського процесуального кодексу України сторін викликано у судове засідання на 24.04.2018р.

В судовому засіданні 24.04.2018р. представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення вимог позивача заперечувала.

В судовому засіданні 24 квітня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01 липня 2010 року між позивачем (МТС - за договором) та відповідачем (Астеліт - за договором) укладено Договір №INT-ASTELIT-2010 про взаємоз'єднання телекомунікаційних мереж між ПрАТ "МТС Україна" та ТОВ "АСТЕЛІТ" (надалі - Договір), предметом якого є технічні, організаційні та економічні умови взаємоз'єднання телекомунікаційної мережі МТС з телекомунікаційною мережею Астеліт у точках взаємоз'єднання мереж, організованих для пропуску трафіку, а також порядок та умови розрахунків.

В п.п. 19 п. 1.1. Розділу 1 «Визначення та посилання» Договору сторони домовились вживати термін «Спам» у наступному значенні, а саме: «Спам» - текстові повідомлення комерційного, політичного, релігійного, еротичного або суспільного змісту:

- які доставляються абонентам Сторін без їх попередньої згоди та призвели до скарг цих абонентів з приводу отримання таких повідомлень;

- які доставляються абонентам Сторін та містять пропозицію в явному або неявному вигляді підключитися до мережі оператора зв'язку, відмінної від мережі Сторони, абоненти якої отримують текстові повідомлення;

- текстові повідомлення, за отримання яких абонента, якому направляються такі повідомлення, буде протарифіковано, при умові, що абонент попередньо не замовив отримання таких повідомлень (або не надавав згоду на їх отримання);

- текстові повідомлення, зміст яких суперечить законодавству України або є неправомірним;

- текстові повідомлення, отримання яких призвело до виникнення на мережах обох Сторін проблем технічного характеру в результаті чого погіршилась якість надання послуг завершення текстових повідомлень або послуг завершення викликів на мережі однієї зі Сторін, згідно з вимогами Додатку до цього Договору;

- текстові повідомлення, подальше отримання яких абоненти не можуть самостійно припинити шляхом інформування про це юридичну або фізичну особу, яка здійснює розсилку таких повідомлень.

За умовами п.п. 3.1.19.2. п. 3.1. Договору сторони зобов'язались не розповсюджувати масові текстові повідомлення, які підпадають під визначення Спаму.

Договір набуває чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2010р. (п. 10.1. Договору) та його дію в порядку п. 10.2. Договору продовжено на кожний наступний рік на тих самих умовах, що не заперечується сторонами.

В Додатках А, Б до Договору сторони погодили Технічні аспекти взаємоз'єднання мереж до Договору №INT-ASTELIT-2010 від 01.07.2010р. між ПрАТ "МТС Україна" та ТОВ "АСТЕЛІТ" та Процедуру розрахунків між сторонами та розрахункові такси для сплати послуг до Договору про взаємопідключення мереж №INT-ASTELIT-2010 від 01.07.2010р. між ПрАТ "МТС Україна" та ТОВ "АСТЕЛІТ", які за умовами п. п. 2.2., 2.3. Договору є його невід'ємними частинами.

Як зазначає позивач, відповідач здійснив масову розсилку спаму на номери позивача наступного змісту: «Привіт! Я твій новий номер Lifecell. Я виглядаю так само, як твій існуючий номер, зі мною дзвінки в мережі Lifecell вигідні, а Інтернет - швидкий. Забери мене в магазині Lifecell до 02.05.2017. Код резерву..... Деталі s.Lifecell.ua/75,080020543З (дзвінки безкоштовні)».

«Вітаю! Ти теж вважаєш, що мати два однакових номери - це круто? Я твій крутий номер і відрізняюсь тільки кодом мобільного оператора. Забери мене в найближчому магазині bit.ly/num6156 Код резерву ММ хххх хххх хххх до 06-25-2017».

«Привіт! Ти теж вважаєш, що мати два однакових номери - це зручно? Я відрізняюсь тільки кодом мобільного оператора. Забери мене в найближчому магазині s.Lifecell.ua/06 Резерв хххх хххх хххх до 25.06.1».

«Вітаю! Я твій новий номер і відрізняюсь тільки кодом мобільного оператора. Справді це зручно? Забери мене в найближчому магазині bit.ly/number78 Код резерву NM хххх хххх хххх до 23/червня/17».

Такі дії відповідача, на думку позивача, свідчать про порушення відповідачем умов Договору та норм чинного законодавства України.

Матеріалами справи підтверджується звернення позивача до відповідача з листом №MD-17-6107 від 27.04.2017р. щодо дотримання відповідачем умов договору та вжиття заходів щодо припинення подібних розсилок, на який відповідачем було надано відповідь у листі вих. № 2283 від 19.05.2017р. про те, що у даному випадку не вбачається порушення останнім умов договору та норм законодавства.

В листі №MD-17-7216 від 25.05.2017р. позивач вимагав у відповідача на підставі п. 3.2.4. Договору сплати подвійної розрахункової такси, яка визначена у таблиці Б 4.2. Додатку Б до Договору за всі направлені у квітні 2017р. текстові повідомлення з ознаками Спаму, а саме повідомлення з однаковими останніми 7-ма цифрами MSISDN А - та Б - номерів, що надходили з мережі відповідача на мережу позивача, до якого додано відповідний розрахунок суми штрафу та рахунок на сплату штрафу.

Крім того, листами № GR-17-8337 від 19.06.2017р. та № GR-17-10280 від 02.08.2017р. (докази направлення та вручення листів у матеріалах справи) позивачем було запропоновано відповідачеві провести переговори щодо врегулювання спору між компаніями, які як зазначає позивач не дали бажаного результату.

В листі №MD-17-10547 від 10.08.2017р. позивач повторно вимагав у відповідача на підставі п. 3.2.4. Договору сплати подвійної розрахункової такси, яка визначена у таблиці Б 4.2. Додатку Б до Договору за кожне текстове повідомлення, що має ознаки Спаму, а саме повідомлення з однаковими останніми 7-ма цифрами MSISDN А - та Б - номерів, що надходили з мережі відповідача на мережу позивача, до якого додано відповідні розрахунки сум за травень-червень 2017р. та рахунки на сплату подвійної розрахункової такси за вказаний період.

У відповідь на лист позивача №MD-17-10547 від 10.08.2017р., відповідач у листі вих. № 3546 від 15.08.2017р. вказав, що не вбачає достатніх підстав для виникнення зобов'язань з оплати рахунків, що додані до листа та задоволення вимоги позивача.

В листі № GR-17-12266 від 18.09.2017р. позивач вкотре вимагав у відповідача на підставі п. 3.2.4. Договору сплати подвійної розрахункової такси, яка визначена у таблиці Б 4.2. Додатку Б до Договору за кожне текстове повідомлення, що має ознаки Спаму, а саме повідомлення з однаковими останніми 7-ма цифрами MSISDN А - та Б - номерів, що надходили з мережі відповідача на мережу позивача.

У відповідь на лист позивача № GR-17-12266 від 18.09.2017р., відповідач у листі вих. № 4213 від 06.10.2017р. вказав, що не вбачає достатніх підстав для виникнення зобов'язань з оплати виставлених рахунків та задоволення вимог позивача.

Спір у даній справі, на думку позивача, виник внаслідок того, що сторони під час укладення договору мали різне уявлення стосовно свого волевиявлення та волевиявлення іншої сторони за договором, у зв'язку з чим позивач вказує на наявність обставин для тлумачення змісту п.п. 19 п. 1.1. Договору в судовому порядку.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами статей 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Визначальною ознакою договору є мета його укладення.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою вказаний правочин є договором про надання послуг.

Як передбачено ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

В силу положень ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надані йому послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про телекомунікації" телекомунікації (електрозв'язок) - передавання, випромінювання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по радіо, проводових, оптичних або інших електромагнітних системах;

телекомунікаційна мережа - комплекс технічних засобів телекомунікацій та споруд, призначених для маршрутизації, комутації, передавання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по радіо, проводових, оптичних чи інших електромагнітних системах між кінцевим обладнанням;

взаємоз'єднання телекомунікаційних мереж - встановлення фізичного та/або логічного з'єднання між різними телекомунікаційними мережами з метою забезпечення можливості споживачам безпосередньо або опосередковано обмінюватись інформацією.

Принципи взаємоз'єднання телекомунікаційних мереж визначено ст. 57 Закону України "Про телекомунікації", а обов'язки операторів при взаємоз'єднанні телекомунікаційних мереж - ст. 58 Закону України "Про телекомунікації".

Згідно п. 1 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 № 295 (в редакції станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом) спам - електронні, текстові та/або мультимедійні повідомлення, які без попередньої згоди (замовлення) споживача умисно масово надсилаються на його адресу електронної пошти або кінцеве обладнання абонента, крім повідомлень оператора, провайдера щодо надання послуг.

Відповідно до п.п. 23 п. 39 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 № 295 оператори, провайдери зобов'язані не розповсюджувати спам.

Аналогічне положення міститься і в п.п. 3.1.19.2. п. 3.1. Договору.

Предметом спору є вимога позивача про надання тлумачення п.п. 19 п. 1.1. визначення - Спам Договору №INT-ASTELIT-2010 про взаємоз'єднання телекомунікаційних мереж між ПрАТ "МТС Україна" та ТОВ "АСТЕЛІТ" від 01.07.2010р.

За приписами статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

За приписами статті 213 Цивільного кодексу України тлумачення правочину, може здійснюватися як сторонами, так і на вимогу однієї із сторін судом.

Пунктами 3, 4 вказаної статті передбачені правила тлумачення правочину, які визначаються за таким принципом: при неможливості витлумачити положення договору, шляхом використання вузького кола засобів, залучаються нові критерії перевірки правильності того чи іншого трактування умов договору.

Так, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з'ясувати дійсним зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз'яснює існуючи умови угоди.

Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Тлумачення змісту правочину господарським судом можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають (мали) різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони (сторін) правочину.

Оскільки метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов. З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Як встановлено судом, в тому числі відповідно до наданих відповідачем підписаних обома сторонами та скріплених їхніми печатками актів прийому-здачі виконаних робіт, актів зарахування зустрічних однорідних грошових вимог, рахунків за послуги зв'язку, тощо та не заперечується сторонами при розгляді даної справи, оскільки договір укладено у липні 2010 року, дію якого в порядку п. 10.2. Договору продовжено на кожний наступний рік на тих самих умовах, договір виконується сторонами тривалий час, що унеможливлює тлумачення положень такого договору, про що слушно зауважено відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Про виконання (застосування) положень договору свідчать також листи позивача №MD-17-7216 від 25.05.2017р., №MD-17-10547 від 10.08.2017р., № GR-17-12266 від 18.09.2017р., в яких останній вимагав у відповідача на підставі п. 3.2.4. Договору сплати подвійної розрахункової такси, яка визначена у таблиці Б 4.2. Додатку Б до Договору за кожне текстове повідомлення, що має ознаки Спаму, а саме повідомлення з однаковими останніми 7-ма цифрами MSISDN А - та Б - номерів, що надходили з мережі відповідача на мережу позивача.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що тлумачення умов спірного договору після початку його виконання сторонами не відповідає приписам ст. 213 Цивільного кодексу України.

Щодо обраного позивачем способу захисту свого порушеного права, суд відзначає наступне.

Позов про тлумачення правочину повинен ґрунтуватись на загальному праві звернення до господарського суду - захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів (ст. 1 ГПК України в редакції станом на час звернення до суду з даним позовом).

Згідно зі ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (чинна редакція) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, підставою для тлумачення судом правочину є наявність спору між сторонами правочину щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всього правочину або його частини, що не дає змогу з'ясувати дійсний зміст правочину або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити його намір.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 р. № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого права.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Нормами статті 13 Конституції України закріплено обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа, передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.

Як вбачається з листів позивача, про які було зазначено вище, а саме №MD-17-7216 від 25.05.2017р., №MD-17-10547 від 10.08.2017р., № GR-17-12266 від 18.09.2017р. позивач вимагав у відповідача на підставі п. 3.2.4. Договору сплати подвійної розрахункової такси, яка визначена у таблиці Б 4.2. Додатку Б до Договору за кожне текстове повідомлення, що має ознаки Спаму, а саме повідомлення з однаковими останніми 7-ма цифрами MSISDN А - та Б - номерів, що надходили з мережі відповідача на мережу позивача, тобто вимоги позивача носять майновий характер спору.

За висновками суду, саме у майновому спорі між сторонами, судом має бути встановлено обґрунтованість (або необґрунтованість) обставин, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову.

Позивачем не зазначено яким чином суд, виходячи з заявлених ним вимог може розтлумачити спірне положення договору та необґрунтовано, про що вірно зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву, з чим погоджується суд, яким чином обраний ним спосіб захисту шляхом тлумачення змісту відповідного положення договору зможе забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) права.

При цьому, суд відзначає, що в п. 1 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 № 295 (в редакції станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом) міститься визначення терміну спам, яке було за взаємною згодою, виходячи з принципу свободи договору деталізовано сторонами в укладеному між ними договорі.

Враховуючи зміст вказаних норм чинного законодавства України, суд зазначає, що вимога позивача про тлумачення змісту правочину не є ефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призведе до відновлення його порушених прав, а тому виключає можливість задоволення позовних вимог.

Щодо наданого в обґрунтування своїх вимог Консультативного повідомлення №001-кп/17 від 26.07.2017р., відповідно до якого експертом Т.М. Ткачук зроблено висновок про те, що у текстових повідомленнях, що надсилалися відповідачем на номери позивача із повідомленням такого змісту: «Привіт! Я твій новий номер Lifecell. Я виглядаю так само, як твій існуючий номер, зі мною дзвінки в мережі Lifecell вигідні, а Інтернет - швидкий. Забери мене в магазині Lifecell до 02.05.2017. Код резерву..... Деталі s.Lifecell.ua/75,080020543З (дзвінки безкоштовні)» містяться ознаки спаму, суд відзначає наступне.

Так, підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

Доказами в господарському судочинстві є будь-які відомості, отримані у визначеному законом порядку, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, на яких обґрунтовуються вимоги і заперечення осіб, що беруть участь у справі, та інші обставини, які мають значення для правильного розгляду справи.

Предмет і підстава позову сприяють з'ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов'язку.

За приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України (в редакції станом на дату подачі такого висновку) господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Тоді як, згідно ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

У відповідності до ст. 74 ГПК України (чинна редакція) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 98 ГПК України (чинна редакція) висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Згідно ч. 7 ст. 98 ГПК України (чинна редакція) у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків.

Положеннями ст. 99 ГПК України (чинна редакція) визначено питання щодо призначення експертизи судом, а ст. 101 чинного процесуального закону регулює проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 101 ГПК України у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Проте суд відзначає, що ані в порядку ст. 41 ГПК України (в редакції до 15.12.2017р.), ані в порядку ст. 99 чинної редакції процесуального кодексу питання щодо призначення у справі судової експертизи перед судом не порушувалось та за власною ініціативою така експертиза судом не призначалась.

Натомість долучене позивачем до матеріалів Консультативне повідомлення №001-кп/17 від 26.07.2017р. не містить відмітки (про що також зазначає відповідач) про те, що експерт Т.М. Ткачук при проведенні такого дослідження та надання висновку була попереджена (обізнана) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, відтак таке повідомлення розцінюються судом як письмовий доказ за загальними правилами доказування в господарському судочинстві відповідно до положень ст. ст. 73 - 74, 76-79 ГПК України та не може вважатись висновком експерта в розумінні ст. ст. 98, 101 ГПК України (чинна редакція).

При цьому, дослідивши зміст Консультативного повідомлення № 001-кп/17 від 26.07.2017р., судом встановлено, що експертом Т.М. Ткачук зроблено висновок про те, що у текстових повідомленнях, що надсилалися відповідачем на номери позивача із повідомленням відповідного змісту лише містяться ознаки спаму та не констатовано, що надіслані відповідачем текстові повідомлення є спамом у розумінні положень укладеного між сторонами договору та норм чинного законодавства України.

Судом встановлено, що проведене експертом Т.М. Ткачук дослідження було проведено на підставі наданих лише позивачем документів та не може у повній мірі відображати дійсні правовідносини між сторонами договору, а зроблений експертом висновок про наявність ознаки спаму у текстових повідомленнях відповідного змісту, надісланих відповідачем на номери відповідача не входить до предмету доказування у даній справі.

Суд також вбачає за необхідне відхилити доводи відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву стосовно того, що даний позов з огляду на відсутність між сторонами предмету спору є зловживанням позивачем процесуальними правами, у зв'язку з чим відповідач просить суд на підставі ч. 3 ст. 43 ГПК України залишити позовну заяву без розгляду, зважаючи на гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України та Господарським процесуальним кодексом України право особи, яка вважає, що порушено її право до господарського суду за його захистом (відновленням).

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Понесені позивачем судові витрати, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з відмовою в позові, покладаються на останнього.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 10.05.2018р.

Суддя С.М. Морозов