ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 918/708/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Берднік І.С., Мачульський Г.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Філіца Володимира Васильовича на рішення Господарського суду Рівненської області від 26.10.2017 (суддя Бережнюк В.В.) та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 (головуючий: Мамченко Ю.А., судді: Тимошенко О.М., Саврій В.А.)

за позовом Керівника Сарненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Зарічненської селищної ради

до Фізичної особи-підприємця Філіца Володимира Васильовича

про стягнення 40 187,11 грн збитків у формі упущеної вигоди,

Учасники справи: не викликалися та не повідомлялися.

ВСТАНОВИВ:

09.10.2017 до Господарського суду Рівненської області надійшла позовна заява Керівника Сарненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Зарічненської селищної ради до Фізичної особи-підприємця Філіца Володимира Васильовича про стягнення 40187,11 грн. упущеної вигоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач всупереч приписам ст.40 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" не звернувся до Зарічненської селищної ради з метою укладення договору про пайову участь у створенні та розвитку інфраструктури, в результаті чого договір не був укладений, а до місцевого бюджету не перерахована відповідна сума коштів. Посилаючись на ст.ст.22, 1166 ЦК України позивач вважає, що такими діями (бездіяльністю) відповідача місцевому бюджету завдано збитків у вигляді упущеної вигоди на загальну суму 40187 грн. 11 коп.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 26.10.2017, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 06.12.2017, позов задоволено.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідач не уклав договору про пайову участь у розвитку інфраструктури смт. Зарічне (зі своєї вини), що свідчить про його бездіяльність (протиправну) у вчиненні передбачених законодавством обов'язкових дій щодо такого звернення та укладення договору, а оскільки договір не укладено, то сума 40187 грн. 11 коп. (збитки) є упущеною вигодою, яку б позивач міг отримати при укладанні відповідного договору, а тому між вищезазначеною упущеною вигодою (наслідками) та бездіяльністю відповідача є безпосередній причинно-наслідковий зв'язок.

14.12.2017 (згідно із поштовим штемпелем на конверті) Фізичною особою-підприємцем Філіцем Володимиром Васильовичем подано касаційну скаргу на рішення Господарського суду Рівненської області від 26.10.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 до Вищого господарського суду України.

У касаційній скарзі Фізична особа-підприємець Філіц Володимир Васильович просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 26.10.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі № 918/708/17 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позову.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.03.2018 року у справі № 918/708/17 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Берднік І.С.

Відповідно до положень підпункту 11 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) зазначена касаційна скарга підлягає розгляду спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною 4 статті 301 Господарського процесуального кодексу України перегляд рішень суду першої інстанції та постанов апеляційної інстанції у справах, ціна позову в яких не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, здійснюється без повідомлення учасників справи, крім справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження.

За приписами частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

16.03.2018 Верховний Суд постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження, здійснення розгляду скарги у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи, визначено строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи до 30.03.2018.

Скаржник (Фізична особа-підприємець Філіц Володимир Васильович, відповідач) мотивує свою касаційну скаргу тим, що оскаржувані судові рішення прийняті з порушенням норм матеріального права.

Скаржник зазначає, що відповідно до ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та п.3.1. Порядку договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Як вбачається з п.11 Декларації про готовність об'єкта до експлуатації, реконструкція магазину була розпочата у жовтні 2014 року, проте будівництво не було призупинено. Відповідач вважає, що Зарічненською селищною радою, в порушення Порядку, вже після введення в експлуатацію об'єкту будівництва, на його адресу були направлені пропозиції укласти договір, його примірник та розрахунок величини пайової участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів вже після введення об'єкта в експлуатацію, а саме: декларацію про готовність об'єкта до експлуатації відповідач отримав 24.12.2014, а вказаний лист був направлений йому 29.12.2014.

На думку скаржника, судами не вірно застосовано положення ст.ст.1, 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", що вплинуло на правильність висновків про наявність в бездіяльності (невиконання обов'язку щодо укладення договору та не сплати пайового внеску) протиправного діяння, яке завдало Зарічненській селищній раді збитки, а отже і на висновки про наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення та підстав для стягнення збитків.

Також відповідач не погоджується з висновками судів, що ухилення замовника будівництва від укладення договору про пайову участь до прийняття об'єкта нерухомого майна до експлуатації є порушенням зобов'язання, яке прямо передбачено чинним законодавством, при цьому, невиконання такого зобов'язання не звільняє замовника будівництва від обов'язку укласти договір про пайову участь, у тому числі й після прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, та вважає, що вказані висновки порушують норми Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та п.3.1. Порядку.

Скаржник посилається на лист Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №23-11/6294/6-11 від 22.07.2011, яким надано роз'яснення, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту має укладатися до прийняття об'єкта в експлуатацію.

Відповідач зазначає, що прийняття об'єкта в експлуатацію підтверджується зареєстрованою декларацією про готовність об'єкта до експлуатації від 24.12.2014, до вказаної дати договір пайової участі з відповідачем укладено не було, не було направлено пропозиції про укладення такого договору та не повідомлено про обов'язок його укладення.

Скаржник вважає, що договір про пайову участь мав бути укладений до введення об'єкта будівництва в експлуатацію, тому відповідачем не було порушено вимоги ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку. При цьому, скаржник зазначає, що аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.09.2017 у справі №908/378/16.

Відповідач вказує, що договір про пайову участь є підставою для сплати замовниками будівництва коштів пайової участі у розвитку інфраструктури на території Зарічненської селищної ради, проте даний договір між сторонами не укладався.

Скаржник вважає незаконними висновки суду про те, що саме відповідач зобов'язаний був звернутися для укладання вказаного договору, оскільки право оферти має також позивач.

Крім того, на думку відповідача, судом не надано обґрунтованого розрахунку суми збитків, оскільки в обґрунтування вказаного розрахунку суд посилається на Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури Зарічненської селищної ради, відповідно до якого сума збитків становить 3% загальної кошторисної вартості реконструкції об'єкта для нежитлових будівель і споруд, однак відповідно до ч. 5 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" величина пайової участі у розвитку населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування.

Оскільки відповідний договір між сторонами не укладався, скаржник вважає, що відсутність укладеного договору не породжує у сторін цивільних прав та обов'язків, пов'язаних з виконанням такого договору, та виключає можливість застосування до них положень статей 22, 612, 613 Цивільного кодексу України щодо відшкодування збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди).

Прокурор надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:

"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/ недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Суди першої та апеляційної інстанції на підставі власної оцінки доказів по справі встановили, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 22 серпня 2017 року Філіц Володимир Васильович зареєстрований як фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності 21 лютого 2011 року /а.с. 48-51/.

Зарічненською селищною радою прийнято рішення №111 від 16 травня 2011 року, яким затверджено "Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури Зарічненської селищної ради" (надалі-Порядок).

25 березня 2014 року Зарічненською селищною радою прийнято рішення №767 "Про затвердження регуляторного акту "Про внесення змін до регуляторного акту "Про пайову участь замовників у розвитку інфраструктури Зарічненської селищної ради" та викладено його в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин /а.с. 20-29/.

Згідно пункту 1.3. Порядку, дія цього Порядку поширюється на всіх замовників будівництва в тому числі реконструкції, добудови, зміни цільового призначення, незалежно від форми власності, що здійснюється на території смт.Зарічне, с.Іванчиці та с.Чернин, за винятком замовників, виключених пунктом 1.5. даного Порядку.

За умовами пункту 2.3. Порядку, пайова участь у розвитку інфраструктури Зарічненської селищної ради полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва у експлуатацію до селищного бюджету коштів для створення зазначеної інфраструктури, згідно з договором.

10 жовтня 2014 року Управлінням ДАБІ у Рівненській області зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт №РВ22 на об'єкті "Реконструкція магазину "Меблі" по вул. Центральна, 51 в смт. Зарічне /а.с. 31-34/.

24 грудня 2014 року Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області зареєстровано декларацію №РВ48 про готовність до експлуатації об'єкта "Реконструкція магазину "Меблі", що знаходиться по вул. Центральна, 51 в смт. Зарічне Рівненської області, замовником будівництва вказаний Філіц Володимир Васильович /а.с. 35-39/.

З метою спонукання замовника будівництва до укладення договору про пайову участь Зарічненською селищною радою було надіслано лист №805 від 29 грудня 2014 року фізичній особі-підприємцю Філіцу В.В., який містив оферту про укладення вказаного договору, його примірник та розрахунок величини пайової участі (внеску) замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Зарічненської селищної ради. Згідно вказаного розрахунку сума пайової участі становить 40 187 грн. 11 коп. Отримання даного листа підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення /а.с. 43-47/.

Однак, відповідач даний лист залишив без відповіді та належного реагування.

Суд першої та апеляційної інстанцій на підставі власної оцінки доказів по справі, дійшли наступних висновків.

За умовами статті 4 Закону України "Про архітектурну діяльність" (від 20 травня 1999 року №687-XIV) під будівництвом слід розуміти нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт.

Судами встановлено, що замовником будівництва (реконструкції) є відповідач - фізична особа-підприємець Філіц В.В.

Відповідно до статті 2 зазначеного Закону під забудовою території слід розуміти діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, реконструкцію існуючої забудови та територій.

Отже, реконструкція, здійснена відповідачем, охоплюється законодавчим визначення будівництва та забудови, а виходячи із наведених положень законодавства, відповідач є замовником і на нього поширюється дія Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Частинами 2, 3 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною 4 цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Частиною 9 статті 40 цього Закону визначено строки, упродовж яких мають укладатися договори про пайову участь - не пізніше ніж 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника будівництва щодо його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

За змістом положень частини 1 статті 40 цього Закону порядок пайової участі у розвитку встановлюють органи місцевого самоврядування.

Як зазначено вище, 25 березня 2014 року Зарічненською селищною радою прийнято рішення №767 "Про затвердження регуляторного акту "Про внесення змін до регуляторного акту "Про пайову участь замовників у розвитку інфраструктури Зарічненської селищної ради" та викладено його в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин.

Згідно пункту 1.3. Порядку, дія цього Порядку поширюється на всіх замовників будівництва в тому числі реконструкції, добудови, зміни цільового призначення, незалежно від форми власності, що здійснюється на території смт. Зарічне, с.Іванчиці та с. Чернин, за винятком замовників, виключених пунктом 1.5. даного Порядку.

Відповідно до пункту 2.3. Порядку, пайова участь у розвитку інфраструктури Зарічненської селищної ради полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва у експлуатацію до селищного бюджету коштів для створення зазначеної інфраструктури, згідно з договором.

Договір укладається не пізніше, ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладання, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

З огляду на викладене, аналіз положень частин 2, 3, 9 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та умов Порядку дає підстави для висновку, що обов'язок добровільно ініціювати укладення договору про пайову участь у зазначений строк покладено саме на замовника будівництва, оскільки цей обов'язок пов'язаний зі зверненням замовника до органу місцевого самоврядування.

Не укладення такого договору у вказаний вище період часу, законодавством не визначається правовою підставою звільнення забудовника від обов'язку укласти відповідний договір та від обов'язку сплатити пайовий внесок, що спростовує твердження апелянта про відсутність у його підстав для укладення договору пайової участі після введення об'єкту в експлуатацію.

З дослідженого місцевим господарським судом та перевіреного судом апеляційної інстанції вбачається, що згідно з декларацією про готовність об'єкта до експлуатації за №РВ48 від 24 грудня 2014 року зафіксовано факт закінчення будівництва та прийняття в експлуатацію об'єкта.

Однак до 24 грудня 2014 року відповідач не виконав покладеного на нього законодавством обов'язку щодо укладення договору про пайову участь і не звертався до позивача з приводу укладення такого договору.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про те, що ухилення замовника будівництва від укладення договору про пайову участь до прийняття об'єкта нерухомого майна до експлуатації є порушенням зобов'язання, яке прямо передбачено чинним законодавством.

При цьому, невиконання такого зобов'язання не звільняє замовника будівництва від обов'язку укласти договір про пайову участь, у тому числі й після прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Аналогічна правова позиція вказана у Постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року справа №3-1323гс16, від 01 лютого 2017 року справа №3-1441гс16.

Частинами 5, 6 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об'єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для нежитлових будівель та споруд.

В свою чергу, згідно пункту 2.6 Порядку, розмір пайової участі у розвитку інфраструктури Зарічненської селищної ради визначається у відповідності до пунктів 2.4 і 2.5 Порядку і становить 3% загальної кошторисної вартості реконструкції (в тому числі добудови, зміни цільового призначення) об'єкта - для нежитлових будівель та споруд.

Згідно пункту 15 декларації про готовність об'єкта до експлуатації №РВ 48, кошторисна вартість об'єкта будівництва становить 1 221 964,00 грн. Відтак, розмір пайової участі, який мав сплатити відповідач складає 40 187 грн. 11 коп. ( (1 221 964 - 25919) * 3% *1,12= 40187,11 грн., де 1 221 964 грн. - загальна кошторисна вартість будівництва, 25 919 грн. - витрати на придбання земельної ділянки, 3% - відсоток вартості будівництва, що підлягає сплаті, 1,12 - зональний коефіцієнт визначений грошовою оцінкою населеного пункту).

Таким чином, судами встановлено, що в результаті невиконання свого обов'язку щодо укладання договору пайової участі, в порушення вимог статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку, відповідач не сплатив до місцевого бюджету Зарічненської селищної ради кошти в сумі 40187 грн. 11 коп.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника, збитками та вини.

Неправомірна бездіяльність відповідача щодо його обов'язку взяти участь у створенні і розвитку інфраструктури населеного пункту, який кореспондується зі зверненням відповідача до позивача із заявою про укладення відповідного договору, є протиправною формою поведінки, внаслідок якої позивач був позбавлений права отримати на розвиток інфраструктури населеного пункту відповідну суму коштів, яка охоплюється визначенням упущеної вигоди.

При цьому наслідки у виді упущеної вигоди перебувають у безпосередньому причинному зв'язку із наведеною неправомірною бездіяльністю відповідача.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 22 березня 2017 року справа №3-1553гс16, від 12 липня 2017 року справа №3-729гс17, які повинні бути враховані при прийнятті даного рішення, відповідно до статті 111-28 ГПК України.

Відповідач не уклав договору про пайову участь у розвитку інфраструктури смт.Зарічне (зі своєї вини), що свідчить про його бездіяльність (протиправну) у вчиненні передбачених законодавством обов'язкових дій щодо такого звернення та укладення договору, а оскільки договір не укладено, то сума 40 187 грн. 11 коп. (збитки) є упущеною вигодою, яку б позивач міг отримати при укладанні відповідного договору, а тому між вищезазначеною упущеною вигодою (наслідками) та бездіяльністю відповідача є безпосередній причинно-наслідковий зв'язок.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог керівника Сарненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Зарічненської селищної ради до відповідача фізичної особи-підприємця Філіца Володимира Васильовича про стягнення 40187 грн. 11 коп. збитків у формі упущеної вигоди.

Також, суд апеляційної інстанції зазначив, що посилання апелянта на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду апеляційної скарги.

Розглядаючи доводи касаційної скарги та заперечення на неї суд касаційної інстанції відмічає наступне.

Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до частин другої, третьої статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Порядок регулює організаційні та економічні відносини, пов'язані із залученням, розрахунком розміру, використанням коштів пайової участі замовників будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури Зарічненської селищної ради та укладання договорів про пайову участь.

З системного аналізу положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку суди дійшли висновку, що саме на замовника покладено обов'язок укладення договору про пайову участь та сплати відповідних коштів.

Замовник - це фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву (стаття 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").

Відповідно до статей 2, 10 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та статей 4, 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" під забудовою території слід розуміти діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, реконструкцію існуючої забудови.

Судами встановлено, що відповідач є замовником будівництва (реконструкції), а тому реконструкція, здійснена ним, охоплюється законодавчим визначення забудови, виходячи із наведених положень законодавства.

Згідно із статтею 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статті 217 ГК України господарськими санкціями, визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій, як відшкодування збитків, штрафні санкції, оперативно-господарські та адміністративно-господарські санкції.

Статтею 224 ГК України, яка кореспондується із статтею 623 ЦК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками, згідно з частиною другою статті 224 ГК України, розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідним є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника, збитками та вини.

Відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Враховуючи, що відповідач в порушення вимог частин другої, третьої статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку не уклав договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури смт.Зарічне, що свідчить про його бездіяльність у вчиненні передбачених законодавством обов'язкових дій щодо такого звернення та укладення договору та є протиправною формою поведінки, внаслідок якої Зарічненська селищна рада була позбавлена права отримати на розвиток інфраструктури населеного пункту відповідну суму коштів, яка охоплюється визначенням "упущена вигода".

При цьому наслідки у виді упущеної вигоди перебувають у безпосередньому причинному зв'язку із наведеною неправомірною бездіяльністю відповідача.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що ухилення замовника будівництва від укладення договору про пайову участь до прийняття об'єкта нерухомого майна до експлуатації є порушенням зобов'язання, яке прямо передбачено чинним законодавством. При цьому, невиконання такого зобов'язання не звільняє замовника будівництва від обов'язку укласти договір про пайову участь, у тому числі й після прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Господарські суди, перевіривши розрахунок щодо суми збитків визнали його арифметично правильним та таким, що відповідає вимогам частини шостої статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", а також вимогам Порядку (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин).

Доводи скаржника про те, що лише укладений договір про пайову участь є єдиною підставою для виникнення між сторонами відносин щодо сплати коштів пайової участі з посиланням на приписи частини першої статті 11 ЦК України, судом не приймаються, оскільки відповідно до частини третьої статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У цьому випадку обов'язок укласти договір про пайову участь у ФОП Філіца В.В. виник у силу статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", в якому прямо передбачено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Скаржник посилається на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 13.09.2017 у справі №908/378/16 про те, що на момент надіслання пропозиції про укладення договору про пайову участь, об'єкт будівництва введений в експлуатацію, а тому на нього не поширюється дія положень статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", яким передбачено обов'язковість укладення замовником будівництва договору про пайову участь тільки на етапі до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Враховуючи відсутність між сторонами укладеного договору про пайову участь, немає і підстав для сплати відповідачем пайових внесків, а у поведінці відповідача відсутні ознаки протиправності. Отже, дії відповідача не містять елементів складу цивільного правопорушення і немає підстав для відшкодування позивачеві збитків у виді упущеної вигоди.

Посилання скаржника на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 13.09.2017 у справі №908/378/16 судом касаційної інстанції не приймаються, оскільки Верховний Суд України у даній постанові вказав, що зі змісту оскаржуваної постанови Вищого господарського суду України від 26 жовтня 2016 року і зазначеної постанови Верховного Суду України від 22 березня 2017 року, копію якої додано до заяви, вбачається, що суди дійшли різних висновків про задоволення або відмову в задоволенні пред'явлених позовних вимог залежно від встановлених обставин, заперечень відповідачів і предмета правового регулювання, а тому не вбачається невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах одних і тих самих норм матеріального права.

Тобто, Верховним Судом України спір по суті у вказаній справі не розглядався, а було лише процитовано позицію Вищого господарського суду України.

Разом з тим, правові висновки судів першої та апеляційної інстанції, як вірно зазначено ними в оскаржуваних судових рішеннях, повністю відповідають правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року справа №3-1323гс16, від 01 лютого 2017 року справа №3-1441гс16, від 22 березня 2017 року справа №3-1553гс16, від 12 липня 2017 року справа №3-729гс17, з якими повністю погоджується колегія суддів касаційного суду по даній справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України

"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:

1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення."

Згідно з ч.1 ст.309 Господарського процесуального кодексу України:

"1. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про необхідність залишити касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Філіца Володимира Васильовича без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, як такі що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає в силі раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на Фізичну особу-підприємця Філіца Володимира Васильовича витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Філіца Володимира Васильовича на рішення Господарського суду Рівненської області від 26.10.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №918/708/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 26.10.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №918/708/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді І. Берднік

Г. Мачульський