КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2018 р. Справа№ 910/23088/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - Гарматін К.В., адвокат, довіреність № 699 від 27.04.2018,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Теллавіт" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2018 у справі №910/23088/17 (суддя Щербаков С.О., м. Київ, повний текст складено - 06.03.2018) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Теллавіт" до приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" про внесення змін до договору.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Теллавіт" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" про внесення змін до п. 4.9. договору шляхом викладення його у наступній редакції: "В разі порушення абонентом п. 1.1., 1.5. цього договору, плата за скид стічних вод без чинного дозволу нараховується у п'ятикратному розмірі тарифу протягом шести місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача, застосована відповідачем у договорі санкція за своєю природою є штрафною, оскільки виражена у грошовій формі та відповідно до вимог чинного законодавства її нарахування повинного припинитися через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.03.2018 у справі №910/23088/17 у задоволенні позову відмовлено, з огляду на відсутність підстав для внесення змін договору.

Крім цього, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що передбачена пунктом 4.9 договору плата за скид стічних вод без чинного дозволу у п'ятикратному розмірі за своєю правовою природою є саме оперативно-господарською санкцією, тобто платою, передбаченою договором за недотримання абонентом умов п.п. 1.1, 1.5 договору № 09036/5-05 від 14.04.2010 р., а не штрафною санкцією за порушенням виконання грошового зобов'язання, нарахування якої обмежується шестимісячним терміном.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2018 у справі №910/23088/17 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи вимоги за скаргою, позивач зазначає про невірність висновків суду першої інстанції в частині того, що застосована відповідачем до позивача санкція є оперативно - господарською та вважає наявними підстави для внесення відповідних змін у вказаний пункт договору.

Представник відповідача у судовому засіданні 07.05.2018 проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апелянт правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином; про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від позивача до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

Враховуючи належне повідомлення позивача, а також те, що саме ним подано апеляційну скаргу, отже його позиція є викладеною та зрозумілою, з урахуванням того, що неявка представника скаржника в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між відкритим акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал", яке перейменоване на приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (далі - постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Теллавіт" (далі - абонент) 14.04.2010 укладено договір №09036/5-05 на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі, умовами якого передбачено, що цей договір укладається у відповідності із Законом України "Про питну воду та питне водопостачання".

За цим договором постачальник зобов'язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та на підставі пред'явленого абонентом дозволу на скид стічних вод у систему каналізацій м. Києва приймати від нього стічні води у систему каналізацій м. Києва відповідно до Правил приймання стічних вод підприємств у систему каналізації м. Києва, а абонент зобов'язується здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах цього договору, дотримуватися порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод, що встановлені Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2088 № 190 (в подальшому Правила користування), Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 37 від 19.02.2002 р., зареєстрованих в Міністерстві юстиції 26.04.2002 за № 403/6691, а також дотримуватися норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим договором.

Відповідно до п. 4.9. договору, в разі порушення абонентом п.п. 1.1., 1.5. цього договору, плата за скид стічних вод без чинного дозволу нараховується у п'ятикратному розмірі тарифу відповідно до вимог місцевих правил приймання.

Відповідачем на адресу позивача було надіслано лист-попередження від 15.01.2016, в якому відповідач повідомив про виявлення факту порушення вимог Правил, щодо скидання стічних вод без Умов на скид (або після закінчення терміну його дії), у зв'язку з чим пропонував позивачу у 10-денний термін з дня отримання даного листа-попередження здійснити плату у розмірі 349 162, 75 грн. згідно розрахунку № 15/ВУ-Ф-06/177-12-2015.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог, зазначає, що нарахована відповідачем йому до сплати сума є штрафною санкцією, оскільки виражена у грошовій формі та відповідно до вимог чинного законодавства її нарахування повинно припинитися через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, у зв'язку з чим просить суд внести зміни до п. 4.9. договору шляхом викладення його у наступній редакції: "В разі порушення абонентом п. 1.1., 1.5. цього договору, плата за скид стічних вод без чинного дозволу нараховується у п'ятикратному розмірі тарифу протягом шести місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.".

Колегія суддів вважає вказані вимоги позивача необґрунтованими та відповідно такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 цього Кодексу визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Позивач доказів того, що він звертався до відповідача з пропозицією внести зміни до договору, та відповідно відмови відповідача у цьому до суду не надав.

Крім того, відповідно до п. 5.11 договору, внесення змін до його умов відбувається шляхом підписання обома сторонами додаткової угоди.

Частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України також передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 652 цього Кодексу у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що укладаючи договір сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Проте, під час виконання договору можуть виявлятись обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.

При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися.

Інтереси сторін можуть порушуватись будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну чи розірвання договору.

Зміна обставин вважається істотною, тільки якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Позивач не наводить жодної обставини, яка може бути підставою для внесення змін до договору.

Також, позивачем не наведено доводів стосовно того, що відбулася зміна обставин та вона при цьому є істотною.

Взагалі, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, на підтвердження наявності одночасно чотирьох умов, визначених в частині 2 статті 652 Цивільного кодексу України, відповідно до яких укладений між сторонами договір може бути змінений за рішенням суду.

Окрім наведеного, колегією суддів враховується також наступне.

Відповідно до статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до статті 219 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 235 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення господарських зобов'язань до суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватись оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов'язання, що використовуються самими сторонами зобов'язання в односторонньому порядку. До суб'єкта, який порушив господарське зобов'язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.

Згідно частин 1 та 2 ст. 237 Господарського кодексу України підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов'язання другою стороною. Оперативно-господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення, у позасудовому порядку та без попереднього пред'явлення претензії порушнику зобов'язання. Порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором.

У п. 4.9. договору визначено, що в разі порушення абонентом п.п. 1.1., 1.5. цього договору, плата за скид стічних вод без чинного дозволу нараховується у п'ятикратному розмірі тарифу відповідно до вимог місцевих правил приймання.

Позивач невірно вважає, що нарахування п'ятикратної вартості послуг з водовідведення є штрафною санкцією та період її нарахування повинен обмежуватися шестимісячним строком.

Відповідно до статей 30, 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"; статей 1, 2, 35, 38, 39, 42, 44, 70, 95, 99, 110, 111 Водного кодексу України (із змінами і доповненнями); статей 1 - 3, 5, 16, 19, 24, 31 - 35, 39 - 41, 47, 51, 68 - 70 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" (із змінами і доповненнями); Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002 № 37, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.04.2002 за № 403/6691; Інструкції про встановлення та стягнення плати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002 № 37, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.04.2002 за №402/6690; пунктів 1.2, 1.4, 2.3, розділів 3 - 5, 11 - 15 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.10.2008 за № 936/15627, та з метою запобігання порушенням у роботі мереж і споруд каналізації, підвищення ефективності роботи і безпеки їх експлуатації та забезпечення охорони навколишнього природного середовища від забруднення скидами стічних вод, в межах функцій органу місцевого самоврядування, виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розпорядженням від 12.10.2011 № 1879 затверджені Правила приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва (далі - Правила № 1879), які встановлюють, зокрема, вимоги до абонентів, які скидають стічні води до міської каналізації, регламентують взаємні права та обов'язки абонентів і водоканалу, порядок визначення величини плати за скидання стічних вод у міську каналізацію, порядок контролю за виконанням цих Правил, відповідальність та засоби впливу за їх порушення .

Згідно з пунктом 2.4 Правил № 1879 абоненти зобов'язані, зокрема, отримати Умови на скид та укласти договір з водоканалом відповідно до статей 19, 20 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання".

У відповідності до положень пункту 3.3 Правил № 1879 абоненти зобов'язані отримати у водоканалі Умови на скид згідно з додатком 2. Умови на скид видаються на один рік.

Абонент не має права скидати стічні води без одержання Умов на скид. За скидання стічних вод без Умов на скид або після закінчення строку їх дії Абонент сплачує в п'ятикратному розмірі тарифу на послугу з водовідведення за весь період їх відсутності (пункт 8.1 Правил № 1879).

Згідно з пунктом 4.1 Інструкції про встановлення та стягнення плати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів та Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, плата за скид стічних вод підприємств у системи каналізації населених пунктів уноситься підприємствами згідно з розрахунками водоканалів та виставленими ними рахунками на розрахункові рахунки водоканалів у порядку та в терміни, передбачені договором.

Абонент не має права скидати стічні води без одержання умов на скид. За скидання стічних вод без умов на скид або після закінчення строку їх дії абонент сплачує в п'ятикратному розмірі тарифу на послугу з водовідведення за весь період їх відсутності (пункт 8.1 місцевих Правил № 1879).

Відповідно до пункту 8.6 Правил № 1879 при порушенні цих Правил та Правил користування № 190 водоканал: за період самовільного (при відсутності чинного договору) користування міською каналізацією виконує розрахунок обсягу стічних вод згідно з пунктом 7.8 розділу 7 цих Правил з моменту початку такого користування, але за період не більше трьох років і до усунення порушення; має право розглядати весь обсяг стічних вод (за розрахунковий період) як такий, що перевищує договірний, і плата за його скидання встановлюється в п'ятикратному розмірі тарифу за водовідведення, зокрема, у разі відсутності у абонента Умов на скид чи закінчення строку їх дії.

Зі змісту вказаних положень чинного законодавства рішення постачальника про нарахування абоненту вартості послуг з водовідведення у п'ятикратному розмірі тарифу за весь період відсутності умов на скид є оперативно-господарською санкцією.

Крім цього, згідно позиції Вищого господарського суду України, викладеної у постанові від 15.11.2016 у справі №910/5837/16 донарахування абоненту п'ятикратної вартості послуг з водовідведення без умов на скид не є неустойкою, а є оперативно-господарською санкцією.

Отже, передбачена пунктом 4.9 договору плата за скид стічних вод без чинного дозволу у п'ятикратному розмірі за своєю правовою природою є саме оперативно-господарською санкцією, тобто платою, передбаченою договором за недотримання абонентом умов п.п. 1.1, 1.5 договору № 09036/5-05 від 14.04.2010 р., а не штрафною санкцією за порушенням виконання грошового зобов'язання, нарахування якої обмежується шестимісячним терміном.

З огляду на викладене, доводи апелянта про невірність висновків суду першої інстанції в частині того, що застосована відповідачем до позивача санкція є оперативно - господарською, колегією суддів відхиляються за необґрунтованістю.

Крім того, товариство з обмеженою відповідальністю "Теллавіт" зверталося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" про визнання недійсним пункту 4.9 договору № 09036/5-05 від 14.04.2010 на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі.

Свої позовні вимоги ТОВ "Теллавіт" обґрунтовувало тим, що визначена пунктом 4.9 вказаного договору плата за скид стічних вод без відповідного дозволу є самовільно встановленим тарифом відповідача, що суперечить законодавчим актам, які регулюють ринок природних монополій та тарифи на комунальні послуги.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2017 у справі №910/20321/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2017, відмовлено у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Теллавіт" до публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" про визнання договору частково недійсним.

Зокрема, судом у справі № 910/20321/16 встановлено, що плата за скид без дозволу не є штрафом (адміністративно-господарською санкцією) в розумінні ст.ст. 238-241 ГК України, а є оперативно-господарською санкцією, що має іншу правову природу, відмінну від адміністративно-господарської санкції (ст. 237 ГК України). При цьому базою для розрахунку вказаної господарсько-правової санкції взято тариф (вартість) послуги за скид стічних вод.

Також, суд у справі № 910/20321/16 зазначив, що підписуючи договір №09036/5-05 від 14.04.2010, позивач фактично погодився з погодженими сторонами умовами, в тому числі із п. 4.9 договору.

Отже, судом у справі № 910/20321/16 встановлено, що договір № 09036/5-05 від 14.04.2010 р. був укладений між ТОВ "Теллавіт" та ПрАТ "АК "Київводоканал" за взаємної згоди і за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод, а передбачена пунктом 4.9 договору плата за скид стічних вод без чинного дозволу прямо передбачена діючим на час укладення договору законодавством.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Теллавіт" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2018 у справі №910/23088/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 11.05.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко