ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2018м. ДніпроСправа № 904/1103/18

Господарський суд Дніпропетровської області у складі: суддя Петрова В.І.

за участю секретаря судового засідання Кутяєва В.С.

За позовом Міністерства оборони України, м. Київ
до Приватного підприємства "Швейне об`єднання "Авітекс", м. Дніпро

про стягнення пені за договором поставки

Представники:
від позивача: Куртмоллаєв А.Е., дов. №220/384/д від 22.11.2017р.

від відповідача: не з"явився

СУТЬ СПОРУ:
Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного підприємства "Швейне об`єднання "Авітекс" про стягнення 1 359,60грн. пені за порушення умов договору від 11.04.2016р. №286/3/16/32 (в редакції додаткової угоди №3 від 13.02.2017р.).

Позовні вимоги обгрунтовує неналежним виконанням відповідачем умов договору про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/16/32 від 11.04.2016р. в частині своєчасної поставки товару.

Ухвалою суду від 22.03.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розпочато розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 05.04.2018р.

У судовому засіданні 05.04.2018р. оголошено перерву до 19.04.2018р.

У судовому засіданні 19.04.2018р. оголошено перерву до 10.05.2018р.

08.05.2018р. відповідач подав до суду відзив на позов, в якому зазначає, що 28.03.2017р. поставив позивачу товар, що підтверджується актом приймального контролю якості №32/2 від 28.03.2017р. та видатковою накладною №РН-0000004 від 28.03.2017р. Тобто товар поставлено в строк (навіть раніше) та у повному обсязі за адресою, визначеною позивачем. Що стосується посвідчення №37, яке розміщено на одному аркуші з оголошенням №32/3, то воно підтверджує переміщення товару безпосередньо по військовій частині.

10.05.2018р. у судовому засіданні проголошені вступна та резолютивна частини рішення відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

11.04.2016р. між Міністерством оборони України (замовник) та Приватним підприємством "Швейна фабрика "Авітекс" (постачальник) укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/16/32.

Згідно п.1.1. договору постачальник зобов`язується у 2016 році поставити одяг верхній, інший, чоловічий і хлопчачий (верхній одяг) (лот 6. Костюм літній польовий) (далі - товар), а замовник - забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому договорі.

Пунктом 1.2. договору, з урахуванням додаткової угоди №3 від 13.02.2017р., передбачено, що ціна товару з ПДВ складає 679 800,00грн., строки (терміни) постачання - до 30.03.2017р. включно.

За п.1.5. договору товар постачається партіями, які формуються відповідно до рознарядки та ростовки Міністерства оборони України, які є невід`ємними частинами договору. При формуванні кожної партії товару має бути витримана пропорційність за розмірами, яка встановлена ростовкою Міністерства оборони України.

Відповідно до п.3.7. договору приймання товару оформляється актом приймального контролю (якості), який повинен бути складений представником замовника. Належним чином оформлений і підписаний акт є підтвердженням приймання товару за якістю та направляється замовнику після відправки товару разом з рахунком-фактурою.

Згідно п.6.3. договору датою поставки товару вважається дата, вказана одержувачем замовника в акті приймального контролю якості товару та видатковій накладній постачальника.

За п.7.3. договору постачальник зобов"язаний, зокрема: забезпечити поставку товару у строки, встановлені договором; надати товар, визначений у п.1.2., для приймання представнику та одержувачу замовника разом з усіма документами, необхідними для того, щоб прийняти товар на умовах договору.

Договір набирає чинності з дати підписання сторонами і діє до 30.03.2017р. (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п.11.1. договору, з урахуванням додаткової угоди №1 від 21.12.2016р.).

На виконання умов договору відповідач поставив позивачу костюми літні польові у кількості 1 000 шт. на загальну суму 679 800,00грн., що підтверджується видатковою накладною №РН-0000004 від 28.03.2017р.

Також 28.03.2017р. сторонами підписаний акт приймального контролю якості №32/2, в якому зазначено про відсутність забракованого товару та про передання товару на відповідальне зберігання.

У матеріалах справи міститься оголошення №32/3 від 28.03.2017р., в якому зазначено про прийняття 1 000 шт. виробів. На оголошенні міститься посвідчення №37 про те, що вказаний товар завезений до Військової частини №А1361 - 31.03.2017р.

Позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору в частині своєчасної поставки товару, проти чого заперечує відповідач, що і є причиною виникнення спору.

Відповідно до ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов"язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов"язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов"язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання.

За ч.1 ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За ч.4 ст.231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно п.8.2. договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при закупівлі товарів за бюджетні кошти постачальник сплачує замовнику штрафні санкції (штраф, пеню) у розмірах, передбачених пунктом 8.3. договору.

За порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,2 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки (п.8.3.4. договору).

Позивач просить стягнути з відповідача пеню за несвоєчасну поставку товару у розмірі 1 359,60грн. (за 1 добу).

Умовами договору (п.6.3.) визначено, що датою поставки товару вважається дата, вказана одержувачем замовника в акті приймального контролю якості та видатковій накладній постачальника, у даному випадку 28.03.2017р.

Отже згідно наявних у справі доказів відповідач поставив товар позивачу 28.03.2017р., тобто з дотриманням строків, встановлених п.п.1.2., 6.3. договору, тому пеня нарахована безпідставно.

Доводи позивача про те, що завезення товару на склад відбулось 31.03.2017р. (з прострочкою поставки на 1 добу), суд не бере до уваги, оскільки безпосереднє завезення позивачем товару на власний склад є внутрішньовідомчим переміщенням товару та не свідчить про прострочення поставки товару відповідачем. Крім того, посвідчення №37 складено позивачем в односторонньому порядку.

Посилання позивача на положення п.6.1. договору відхиляються судом, оскільки цим пунктом передбачений спосіб поставки товару - DDP - склад замовника. При цьому, дата поставки визначається саме з дати, яка вказана замовником в акті приймального контролю якості та видатковій накладній, а не з дати завезення товару на склад замовника.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позивачу у позові відмовити.

Судові витрати у справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та у строки, передбачені ст.256, п.п.17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 15.05.2018р.

Суддя В.І. Петрова