ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2018 р. Справа № 914/2669/17

м. Львів

ОСОБА_1 апеляційний господарський суд, у складі колегії суддів:

головуючого (судді доповідача) Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.

ОСОБА_2,

секретар судового засідання Процевич Р.Б.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_3 (довіреність №12 від 29.01.2018);

від відповідача ОСОБА_4 (довіреність б/н від 15.01.2018), ОСОБА_5 (довіреність б/н від 15.01.2018);

розглянув апеляційну скаргу державного підприємства «Енергоринок» за №01/44-3075 від 07.03.2018

на рішення господарського суду Львівської області від 14.02.2018, суддя: Стороженко О.Ф., м. Львів, (повний текст рішення складено 20.02.2018),

за позовом державного підприємства «Енергоринок», м. Київ,

до відповідача ОСОБА_1 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», м. Львів,

про стягнення невикористаної частини авансового платежу в сумі 29 047 884,46 грн.,

ВСТАНОВИВ:

державне підприємство «Енергоринок» звернулось до господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 29 047 884,46 грн. невикористаної частини авансового платежу, в звязку з тим, що відповідач, в період з червня 2016 року по січень 2017 року не відпускав позивачу вироблену електроенергію за умовами укладеного між ними договору за №5829/01 від 22.12.2009, а тому відпала підстава утримання відповідачем цих коштів.

Правовими підставами позову зазначає ст.ст. 12, ч. 1 ст. 193 ГК України, ст. 526, ч. 2 ст. 530, ЦК України, постанову Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій», розділ 7 Інструкції про порядок використання коштів оптового ринку електричної енергії України (ІВКОР), що є додатком №4 до Договору між членами оптового ринку електричної енергії України від 15.11.1996.

Рішенням господарського суду Львівської області від 14.02.2018 відмовлено в задоволенні вищезазначеного позову, в звязку з тим, що кошти в сумі 29 047 884,46 грн., сплачені позивачем згідно спільного протокольного рішення №20-33 від 26.04.2016 на погашення наявної поточної заборгованості перед відповідачем, що узгоджується з пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій», яким передбачено, що кошти, які виділені із Державного бюджету України, мають чітке цільове призначення і проходять від попереднього учасника спільного протокольного рішення до наступного, з метою повернення їх у загальний фонд Державного бюджету України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність правових підстав для повернення позивачу спірних коштів.

За коротким змістом вимог апеляційної скарги позивач просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 14.02.2018 та прийняти нове, яким задоволити позов, з підстав того, що перераховані кошти позивачем згідно з спільним протокольним рішенням 29 047 884,46 грн. є авансовим платежем, так як відповідно до алгоритму розподілу коштів, який передбачений постановою НКРЕКП, вони зараховувались за поточний розрахунковий період, а саме за травень 2017 року.

В наступному, в період з червня 2016 року до січня 2017 року відповідач не відпускав позивачу електроенергію, а тому ця сума коштів, у відповідності до розділу 7 Інструкції про порядок використання коштів оптового ринку електричної енергії України (Додаток №4 до ДЧОРЕ), зараховувалась в рахунок майбутніх платежів за електричну енергію, тобто як авансовий платіж на кожний наступний місяць, про що позивач повідомляв відповідача відповідними листами.

Місцевим господарським судом не враховано, що правовою підставою повернення авансового платежу є пункт 4.7 договору №5829/01 від 22.12.2009, за умовами якого передбачено обовязок відповідача повертати кошти, які попередньо були зараховані як авансовий платіж, у 3-денний строк з моменту отримання вимоги позивача (або з власної ініціативи), у випадку відсутності продажу електричної енергії (з будь-яких причин) упродовж строку, що перевищує один місяць.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції безпідставно втрутився в повноваження НКРЕКП щодо розпорядження коштами оптового ринку електричної енергії та не врахував вимоги постанови НКРЕКП за №204 від 18.02.2016.

Відповідно до узагальнених доводів апеляційної скарги підставою для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також, неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з узагальненими доводами та запереченнями на апеляційну скаргу, які викладені у відзиві, вбачається, що відсутні правові підстави вважати спірні кошти авансовим платежем, оскільки такі сплачені з метою погашення наявної заборгованості, а спільним протокольним рішенням, згідно з яким ці кошти були перераховані відповідачу, не передбачається сплата авансових платежів.

Пункт 6.8.3 Інструкції про порядок використання коштів Оптового ринку електричної енергії України (Додаток №4 до ДЧОРЕ), який регламентує повернення переплаченої вартості електроенергії може застосовуватись лише у випадку відсутності заборгованості. На момент переказу спірних грошових коштів позивач мав непогашену заборгованість перед відповідачем, а тому посилання апелянта на алгоритм розподілу коштів, який передбачений постановою НКРЕКП за №204 від 18.02.2016 не звільняє позивача від виконання взятих на себе обовязків за договором №5829/01 від 22.12.2009.

В судовому засіданні представником апелянта було заявлено усне клопотання про залучення до участі в справі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача з тих підстав, що остання здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг шляхом прийняття відповідних актів, які регулюють спірні правовідносини, а тому рішення у цій справі може вплинути на її права або обовязки.

Представник відповідача заперечив проти цього клопотання з тих підстав, що приватноправові відносини сторін у цій справі не впливають на права або обовязки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, яка здійснює адміністративні (публічні) повноваження.

Заслухавши думку сторін щодо заявленого клопотання, суд апеляційної інстанції вирішив залишити останнє без задоволення, оскільки між приватноправовими відносинами позивача й відповідача, які зазнали публічно-правового (імперативного) впливу й правами або обовязками Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг відсутній правовий звязок, а тому при розгляді даної справи не зачіпаються та не порушуються права або охоронювані законом інтереси інших осіб, які, окрім іншого, не є субєктами вищезазначених відносин позивача й відповідача.

Розглянувши наявні в справі докази, давши оцінку доводам апелянта та запереченням відповідачем у відзиві, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення господарського суду Львівської області від 14.02.2018 без змін, а апеляційної скарги державного підприємства «Енергоринок» за №01/44-3075 від 07.03.2018 без задоволення, з огляду на наступне.

За встановленими судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, що між сторонами укладено договір №5829/01 від 22.12.2009(а.с15) згідно пунктів 1., 1.1., 5.2.1., 5.5.1., якого Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» зобовязується продавати, а державне підприємство «Енергоринок» зобовязується купувати електричну енергію із зобовязанням щодо здійснення оплати її вартості.

Відповідно до пунктів 8.6., 8.8. цього договору, останній вступає в силу з 01.01.2010 та діє до 30.06.2010. Дія цього договору може бути припинена у випадку, якщо одна із сторін надішле іншій стороні рекомендованим або цінним листом повідомлення про намір розірвати цей договір.

За змістом п. 2 додаткової угоди від 02.12.2011 (а.с.16) цей договір діє з 01.01.2010 до 31.12.2012 та є невідємною частиною укладеного між сторонами договору,

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Засади організації та експлуатації енергосистем відповідно до пункту 5 частини 1 статті 92 Конституції України визначаються законом, яким є Закон України від 16 жовтня 1997 р. № 575/97-ВР Про електроенергетику. Статтею 15 зазначеного Закону передбачено, що купівля всієї електричної енергії, виробленої на електростанціях, потужність чи обсяг відпуску яких більші за граничні показники, та весь її оптовий продаж здійснюється на оптовому ринку електричної енергії України, який створюється на підставі договору. Основні питання функціонування комплексу підприємств, що здійснюють діяльність на енергоринку, врегульовані Договором між членами оптового ринку електричної енергії України від 15 листопада 1996 року (далі ДЧОРЕ), за якими сторони зобовязані укласти двосторонній договір купівлі-продажу електричної енергії з ДПЕ (п.2.3.2) та купувати електричну енергію у ДПЕ, згідно з цим договором, та двосторонніми договорами, укладеними відповідно до нього.

Встановивши факт існування між сторонами зобовязальних відносин щодо купівлі-продажу електроенергії та розрахунків за неї на підставі двостороннього договору від 22.12.2009 за №5829/01 суд першої інстанції проаналізував умови зазначеного договору та надав їм правильної юридичної оцінки. У відповідності до вимог ч. 1 п. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Зокрема, судом враховані положення цього договору, якими передбачено, що сторони визнають свої зобовязання за ДЧОРЕ (пункт 2.1); порядок розрахунків за куплену ДПЕ електроенергію здійснюється коштами, що перераховуються на поточний рахунок ТЕЦ (для розрахунків за куплену електроенергію), в тому числі іншими формами, що передбачені чинним законодавством.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 15-1 Закону України «Про електроенергетику» для проведення розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричної енергії України та спожиту електричну енергію енергопостачальники, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, їх відокремлені підрозділи та оптовий постачальник електричної енергії відкривають в установах уповноваженого банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання. Для проведення розрахунків з погашення заборгованості за спожиту електричну енергію з використанням механізмів погашення заборгованості, визначених Законом України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", енергопостачальники, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, і оптовий постачальник електричної енергії відкривають в установі уповноваженого банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання для погашення заборгованості. Перелік поточних рахунків із спеціальним режимом використання в уповноваженому банку для зарахування коштів за електричну енергію затверджується та доводиться до відома споживачів національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Судами також встановлено, що на підставі спільного протокольного рішення №20-33 від 26.04.2016 позивач перерахував на рахунок відповідача 29 317 613,93 грн., що підтверджується платіжним дорученням №201 від 04.05.2016, зазначивши в призначенні платежу «За е/е <05.2016>зг. СПР №20-33 від 26.04.2016, Договір 5829/01 від 22.12.2009, постанова КМУ від 01.01.05 №20».

З цієї суми 269 729,47 грн. зараховано як оплату за електроенергію, відпущену відповідачем у травні 2016 року. Підстава зарахування решти суми в розмірі 29 047 884,46 грн. є спірною та є предметом даного спору.

При цьому, на момент здійснення оплати позивачем, заборгованість позивача перед відповідачем за поставлену електроенергію в минулих періодах становила 42 905 860,60 грн. за лютий, березень, жовтень, листопад, грудень 2014 року, січень, березень, квітень, серпень, грудень місяці 2015 року, січень, березень місяці 2016 року, що не заперечується сторонами та підтверджується актом звіряння розрахунків від 18.04.2016 підписаного сторонами.

Отже, сторони не заперечують факту перерахування цих коштів від позивача відповідачеві в розмірі 29 047 884,46 грн., проте між сторонами наявний спір щодо характеру цих коштів.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про електроенергетику» цей Закон регулює відносини, що виникають у звязку з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, державним наглядом за безпечним виконанням робіт на обєктах електроенергетики незалежно від форм власності, безпечною експлуатацією енергетичного обладнання і державним наглядом за режимами споживання електричної і теплової енергії, а також з централізованим диспетчерським (оперативно-технологічним) управлінням.

Отже, правовідносини щодо купівлі-продажу виробленої електричної енергії регулюються нормами спеціального законодавства України, які здійснюють правове регулювання у сфері електроенергетики, зокрема Законом України «Про електроенергетику».

Враховуючи, що спірний грошовий переказ здійснений 26.04.2016, то судом першої інстанції до спірних правовідносин правильно застосовано Закон України «Про електроенергетику» в редакції Закону № 514-VIII від 04.06.2015, який застосовується й апеляційним господарським судом при розгляді цієї справи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про електроенергетику» в редакції Закону № 514-VIII від 04.06.2015 оптовий ринок електричної енергії України - ринок, що створюється суб'єктами господарської діяльності для купівлі-продажу електричної енергії на підставі договору; оптове постачання електричної енергії - купівля електричної енергії, формування її оптової ціни та продаж електричної енергії за оптовою ціною енергопостачальникам; виробництво електричної енергії - господарська діяльність, пов'язана з перетворенням енергетичних ресурсів будь-якого походження, у тому числі альтернативних джерел енергії, на електричну енергію за допомогою технічних засобів з метою її продажу на підставі договору; енергопостачальники - учасники оптового ринку електричної енергії України, які купують електричну енергію на цьому ринку з метою її продажу та/або постачання споживачам або з метою її експорту та/або імпорту;

За змістом постанови Кабінету Міністрів України № 755 від 05.05.2000 державне підприємство «Енергоринок» є оптовим постачальником електричної енергії, на нього покладено здійснення функцій розпорядника системи розрахунків та розпорядника коштів оптового ринку електроенергії, які передбачені Договором між членами оптового ринку електричної енергії України від 15.11.1996.

Отже, враховуючи наведене, позивач (ДП «Енергоринок») є оптовим постачальником електричної енергії, а відповідач (ЛМКП «Львівтеплоенерго») є виробником електричної енергії.

За змістом ч. 2 ст. 15 Закону України «Про електроенергетику» до прийняття рішення про запровадження повномасштабного ринку електричної енергії, передбаченого Законом України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України", функціонування оптового ринку електричної енергії України здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у розділах V та VI Закону України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України".

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про засади функціонування ринку електричної енергії України» в редакції Закону № 663-VII від 24.10.2013 повномасштабний ринок електричної енергії запроваджується з 1 липня 2017 року, в тому числі такі його складові: ринок двосторонніх договорів, ринок "на добу наперед", балансуючий ринок.

Таким чином, на момент здійснення спірного грошового переказу функціонував оптовий ринок електричної енергії України з урахуванням особливостей, визначених у розділах V та VI Закону України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України".

Відповідно до ч. 8 ст. 15 Закону України «Про електроенергетику» оптовий ринок електричної енергії України створюється на підставі договору.

Як встановлено вище, такий Договір між членами оптового ринку електричної енергії України (далі - ДЧОРЕ) укладено 15.11.1996. Ним встановлено умови та правила роботи системи оптового ринку, а також, права й обовязки субєктів електроенергетики. Додатками №3 та №4 до цього договору (далі ДЧОРЕ) є Інструкції «Про порядок здійснення розрахунків» та «Про порядок використання коштів Оптового ринку» (далі ІВКОР).

Згідно з ч. 12 ст. 15 Закону України «Про електроенергетику» оптовий ринок електричної енергії України функціонує з додержанням таких вимог, зокрема як у кожному розрахунковому періоді (місяці) забезпечується оплата вартості електричної енергії та послуг, закуплених у цьому періоді оптовим постачальником електричної енергії, у рівному відсотку кожній енергогенеруючій компанії та підприємству, яке здійснює централізоване диспетчерське управління об'єднаною енергетичною системою України і передачу електричної енергії магістральними та міждержавними електричними мережами. Ця оплата забезпечується з урахуванням остаточних платежів відповідно до договору, на підставі якого створено оптовий ринок електричної енергії.

Відповідно до п. 2.1. договору, сторони визнають свої зобовязання згідно з договором між членами оптового ринку електричної енергії (ДЧОРЕ) України, чинними додатками до нього та керуються його положеннями при виконанні цього договору. У разі виявлення неузгодженості між положеннями ДЧОРЕ та цього договору, перевагу мають положення ДЧОРЕ.

Згідно з п. 6.19 Інструкції про порядок використання коштів оптового ринку електричної енергії України (ІВКОР), остаточні платежі за попередній розрахунковий місяць оптовий постачальник (державне підприємство «Енергоринок») повинен здійснити до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Отже, вищезазначеними нормами передбачено порядок здійснення остаточних платежів за попередній розрахунковий місяць.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Метою встановлення договірних строків є визначення сторонами за договором певного періоду в часі, у який мають бути виконані конкретні зобов'язання, визначені договором. Встановлюючи строки виконання зобовязань в умовах договорів сторони забезпечують стабільність, послідовність та правову певність поведінки учасників договірних відносин, що гарантує справедливість, розумність й добропорядність сторін під час виконання договору.

Водночас, недотримання вищезазначених строків виходить за обумовлені сторонами межі здійснення прав та обовязків за договором, й надає одній зі сторін, яка його порушує, безпідставну перевагу в цих господарських відносинах, внаслідок чого порушується баланс приватноправових інтересів сторін договору.

Відповідно до п. 2.1. Інструкції про порядок використання коштів оптового ринку електричної енергії України (ІВКОР), що є додатком №4 до Договору між членами оптового ринку електричної енергії України від 15.11.1996, яка встановлює строки та порядок оплати за куплену на оптовому ринку електричну енергію, передбачено, що прострочена заборгованість це заборгованість за електричну енергію, куплену оптовим постачальником у виробника за попередні розрахункові періоди, строк оплати якої, відповідно до умов двостороннього договору, минув, при цьому розрахунковий період становить один календарний місяць; повна поточна оплата вартості електричної енергії це поступова оплата електроенергії, придбаної у виробника протягом розрахункового періоду, в обсягах і в терміни, визначені двостороннім договором, - із звірянням розрахунків та здійсненням остаточних розрахунків не пізніше встановлених двостороннім договором строків, за умови відсутності простроченої заборгованості.

Отже, вищенаведеного, передбачено, що оплата вартості електричної енергії та послуг, закуплених у розрахунковому періоді (місяці) оптовим постачальником електричної енергії (ДП «Енергоринок») здійснюється з врахуванням остаточних платежів відповідно до договору, а тому при здійсненні розрахунків оптовим постачальником електричної енергії не може не враховуватись наявна в нього заборгованість.

Таким чином, апеляційним господарським судом відхиляються доводи апелянта про те, що за наявності заборгованості попередніх розрахункових періодів, спірні грошові кошти зараховані як авансовий платіж, оскільки не узгоджуються й з умовами договору й ДЧОРЕ.

У відповідності до ч. 1 ст. 15-1 Закону України «Про електроенергетику» для проведення розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричної енергії України та спожиту електричну енергію енергопостачальники, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, їх відокремлені підрозділи та оптовий постачальник електричної енергії відкривають в установах уповноваженого банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання. Для проведення розрахунків з погашення заборгованості за спожиту електричну енергію з використанням механізмів погашення заборгованості, визначених Законом України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", енергопостачальники, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, і оптовий постачальник електричної енергії відкривають в установі уповноваженого банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання для погашення заборгованості. Перелік поточних рахунків із спеціальним режимом використання в уповноваженому банку для зарахування коштів за електричну енергію затверджується та доводиться до відома споживачів національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про електроенергетику» поточні рахунки із спеціальним режимом використання оптового ринку електричної енергії (далі - поточні рахунки із спеціальним режимом використання) - рахунки суб'єктів господарської діяльності, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території та оптове постачання електричної енергії, відкриті в уповноваженому банку і призначені виключно для накопичення коштів, отриманих за електричну енергію від споживачів, та розрахунків з учасниками оптового ринку електричної енергії.

Частинами 3, 4 статті 15 Закону України «Про електроенергетику» визначено, що кошти з поточних рахунків із спеціальним режимом використання енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, перераховуються згідно з алгоритмом оптового ринку електричної енергії виключно на: 1) поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії; 2) поточний рахунок підприємства, яке здійснює розподіл електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами; 3) поточний рахунок енергопостачальника;4) поточний рахунок із спеціальним режимом використання для погашення заборгованості оптового постачальника електричної енергії. Кошти за електричну енергію, закуплену на оптовому ринку електричної енергії, всіма енергопостачальниками перераховуються виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про електроенергетику» алгоритм оптового ринку електричної енергії - порядок розподілу уповноваженим банком коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання без платіжних доручень, який встановлюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Як встановлено ч. 7 ст. 15-1 Закону України «Про електроенергетику» кошти, які надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для погашення заборгованості енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, і оптового постачальника електричної енергії для проведення розрахунків з погашення заборгованості за спожиту електричну енергію з використанням механізмів погашення заборгованості, визначених Законом України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", перераховуються згідно з окремими алгоритмами оптового ринку електричної енергії, встановленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Вищенаведене узгоджується з п. 8.4. ст. 8 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» в редакції Закону №2711-IV від 23.06.2005, за змістом якого розрахунки за договорами погашення повної суми заборгованості за електричну енергію шляхом її часткової оплати здійснюються згідно з окремим алгоритмом оптового ринку електричної енергії, встановленим національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Статтею 7 ГК України визначено, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно з положеннями частин першої-третьої статті 12 ГК України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб'єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Укртрансгаз». Наведене регулювання визначено постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» (далі - Порядок).

Аналіз змісту Порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов'язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Пунктом 7 Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій визначено, що розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

З наведеного вбачається адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату природного газу.

Згідно пункту 1 вищенаведеного акту Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій визначає механізм перерахування субвенції з Державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та ПАТ «Укртрансгаз» (надалі - субвенція).

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків, визначений Порядком, між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (надалі - ПЕК), держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов'язаних з наданням пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії.

Тобто, державою офіційно визнається неможливість підприємств ПЕК забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (в залежності від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонам на підставі укладених між ними договорів.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

А тому, на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти, як то Постанова КМУ від 11.01.2005 № 20.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов'язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови, чи навпаки.

Аналогічні правові висновки щодо застосування в такий спосіб цих норм права викладені в постановах Верховного Суду від 13.03.2018 в справі №926/33/17 та від 20.03.2018 у справі №915/789/16.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За пунктом 8 вищезазначеного Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, у разі проведення розрахунків за спожиту електроенергію, кошти перераховуються на поточні рахунки із спеціальним режимом використання енергопостачальних компаній, для подальшого спрямування їх (через поточні рахунки із спеціальним режимом використання) підприємством «Енергоринок» на рахунки виробників елекроенергії (які поставляють її на оптовий ринок), з наступним перерахуванням коштів на рахунки субєктів підприємницької діяльності, які є постачальниками та транспортувальниками природного газу.

При цьому, згідно з пунктом 11 цього Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, алгоритм розподілу коштів за спожиту електроенергію, які надходять під час проведення розрахунків (відповідно до цього Порядку), встановлює НКРЕКП.

У відповідності до пункту 8 Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, розроблено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, який затверджено спільним наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України за №493/688 від 03.08.2015, згідно пункту 1.2., якого, розрахунки проводяться за згодою сторін, на підставі акту звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають обсяг щомісячного споживання ресурсів, а також спільного протокольного рішення.

На виконання пункту 11 Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, НКРЕКП, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, прийнято постанову №3 від 06.01.2016 «Про алгоритм розподілу коштів», до якої внесено зміни постановою №204 від 18.02.2016, згідно з якою розпорядник коштів оптового ринку перераховує кошти, що надійшли відповідно до норми абзацу другого підпункту 1.1 пункту 1 цієї постанови (із зазначенням у платіжному дорученні, у графі «призначення платежу»: «Постанова Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005»), виробникам електричної електроенергії (за електроенергію поточного місяця), які поставляють її на оптовий ринок, з наступним спрямуванням цих коштів на рахунки субєктів підприємницької діяльності, які є постачальниками природного газу, згідно зі спільним протокольним рішенням.

Апеляційний господарський суд при застосуванні норм права до спірних правовідносин зазначає, що підписання спільного протокольного рішення є елементом процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету. Держава, шляхом запровадження спеціалізованих нормативних актів, виконання яких поклала на свої інститути влади, запровадила новий механізм взаєморозрахунків між сторонами даного спору, чим внесла в господарські правовідносини відповідача та позивача елементи адміністративного та бюджетного права, що носять імперативний характер.

Відповідно до пунктів 8, 11 Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, п. 1 постанови НКРЕКП №204 від 18.02.2016, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що оплаті, за спільним протокольним рішенням, підлягала виключно «спожита» електрична енергія. Жодною нормою зазначених нормативно-правових актів не передбачено можливості здійснення позивачем (за спільним протокольним рішенням) попередньої оплати за електроенергію чи авансових платежів.

Отже, проведення розрахунків за електроенергію здійснюється через розрахункові рахунки спеціального призначення, таким чином:

1) на підставі платіжних доручень органи Казначейства перераховують кошти на рахунки постачальників та/або транспортувальників ресурсів (товарів, послуг), відкриті в органах Казначейства (з подальшим перерахуванням коштів енергопостачальникам), або на рахунки енергопостачальників, відкриті в уповноваженому банку;

2) уповноважений банк на підставі платіжних доручень енергопостачальників перераховує кошти за електроенергію на рахунок ДП «Енергоринок» для подальшого спрямування їх на рахунки, відкриті в органах Казначейства, виробників електроенергії, які поставляють її на оптовий ринок електроенергії;

3) виробники електроенергії, що використовують природний газ, здійснюють погашення заборгованості за спожитий природний газ шляхом перерахування коштів на рахунок НАК «Нафтогаз України», відкритий у Казначействі України, з подальшим спрямуванням їх до загального фонду Державного бюджету України чи на рахунки ПАТ «Укргазвидобування» або ПАТ «Укрнафта», відкриті в Казначействі України, для розрахунків за природний газ.

Виходячи із мети укладення спільного протокольного рішення, умови якого були спрямовані на виконання кожним учасником правочину наявного у нього грошового зобовязання, яке виникло перед наступним учасником на підставі двосторонніх договорів (чи інших підстав, передбачених законодавством України). Наявність в учасника грошового зобовязання, що виникло відповідно до умов двостороннього договору, була підставою для укладення спільного протокольного рішення, яким вирішувалось питання виконання цього зобовязання, з метою його припинення.

Тобто, спільним протокольним рішенням встановлено новий порядок виконання грошових зобовязань, які були наявні в учасників на момент його укладення, а виконавши умови спільного протокольного рішення, сторони виконали наявне у них грошове зобовязання (перед наступною стороною).

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач, з метою дотримання вищенаведеного порядку проведення розрахунків, після отримання коштів від позивача, ці ж кошти перерахував НАК «Нафтогаз України», що підтверджується платіжним дорученням №31 від 26.04.2016.

Отже, за спільним протокольним рішенням, кошти, що були виділені із Державного бюджету України, мали чітке цільове призначення і проходили від попереднього Учасника до наступного, - з метою повернення їх у загальний фонд Державного бюджету України, що, відповідно, унеможливлює залишення цих коштів у певної сторони зазначеного правочину, у тому числі - внаслідок повернення, отже унеможливлює саме повернення коштів стороною (попередній стороні правочину).

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що відсутність поставок електроенергії в період з червня 2016 року по січень 2017 року та зазначення в призначенні платежу, що переказ коштів здійснений за поточний розрахунковий період не змінює його правової природи, підстави та мети його здійснення, які визначені постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 та постановою НКРЕКП №204 від 18.02.2016. Тому, апеляційний господарський суд погоджується з місцевим господарським судом, що спірний платіж здійснений за спожиту електроенергію та не є авансовим за своєю правовою природою.

Оскільки спірні грошові кошти в розмірі 29 047 884,46 грн. не є авансовим платежем, то суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для їх повернення позивачу. З цих підстав відхиляються покликання апелянта на пункт 4.7 договору №5829/01 від 22.12.2009, за умовами якого передбачено обовязок відповідача повертати кошти, які попередньо були зараховані як авансовий платіж, у 3-денний строк з моменту отримання вимоги позивача (або з власної ініціативи), у випадку відсутності продажу електричної енергії (з будь-яких причин) упродовж строку, що перевищує один місяць.

Встановлення судом обставин по справі їх оцінка та в наступному кваліфікація правовідносин, які склались між сторонами є елементами, які забезпечують здійснення правосуддя, а тому апеляційним господарським судом відхиляються як безпідставні доводи апелянта про те, що суд першої інстанції втрутився в повноваження в повноваження НКРЕКП щодо розпорядження коштами оптового ринку електричної енергії та не врахувавши вимоги постанови НКРЕКП за №204 від 18.02.2016 самовільно й всупереч вимог закону змінив правовідносини на оптовому ринку електричної енергії.

Враховуючи вищенаведене, місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку, що права чи інтереси, за захистом яких позивач звернувся до суду, ніким не порушені, невизнані або оспорені.

За таких умов, суд першої інстанції, правильно зясував характер спірних правовідносин, які склались між сторонами та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України дотримуючись принципу змагальності, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом ч. 1, 2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вищенаведені доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків місцевого господарського суду, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вище, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, ОСОБА_1 апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Львівської області від 14.02.2018 у справі №914/2669/17 залишити без змін.

Апеляційну скаргу державного підприємства «Енергоринок» за №01/44-3075 від 07.03.2018 залишити без задоволення.

Судовий збір в розмірі 360 000,00 грн. залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

ОСОБА_2

Дата підписання повного тексту постанови 07.05.2018.