РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.04.2018Справа № 910/4216/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Дупляченко Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» Куліша Віктора Миколайовича

до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Союз»

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Маркет Трейд Груп»

про стягнення 67480,63 грн.,

за участі представників:

від позивача - Янголь О.О. (представник за довіреністю);

від відповідача - Бруско О.В. (представник за довіреністю);

від третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» Куліша Віктора Миколайовича звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Союз», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Маркет Трейд Груп» про стягнення 67480,63 грн. заборгованості за Договором оренди обладнання №18 від 01.12.2012.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору неналежним чином виконав взяті на себе зобов'язання зі своєчасної сплати обумовлених договором орендних платежів внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 56513,58 грн.

Крім того, позивач просив стягнути на свою користь пеню в сумі 7122,58 грн., інфляційні втрати в розмірі 3132,34 грн. та 3 % річних в сумі 712,13 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.06.2017 у справі №910/4216/17 позов Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» Куліша Віктора Миколайовича задоволено частково, стягнуто з відповідача заборгованість з орендної плати в сумі 56513,58 грн., пеню в розмірі 6062,99 грн., інфляційні втрати в сумі 3132,34 грн. та 3 % річних в розмірі 712,13 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1574,88 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2017, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Союз» залишено без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 12.06.2017 у справі № 910/4216/17 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.11.2017 у справі 910/4216/17 вищезазначені судові рішення скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Дана постанова мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, стягуючи з відповідача заборгованість з орендної плати в сумі 56513,58 грн., пеню в розмірі 6062,99 грн., інфляційні втрати в сумі 3132,34 грн. та 3 % річних в розмірі 712,13 грн., належним чином не дослідили доводи відповідача щодо наявності його вини у простроченні виконання зобов'язань за договором, а також не встановлено причинно-наслідковий зв'язок між виникненням надзвичайних і невідворотних обставин та неможливістю виконання зобов'язання, виходячи з конкретної ситуації. Також сказано на необхідність, після з'ясування зазначеного вище, вказати про наявність або відсутність підстав для стягнення пені, інфляційної складової боргу та 3% річних.

15.12.2017 в результаті проведення автоматизованого розподілу судової справи, справа №910/4216/17 передана на розгляд судді Маринченко Я.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.12.2017 прийнято до провадження справу №910/4216/17 та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні.

При новому розгляді справи відповідач через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва подав відзив на позов у якому заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі зазначивши, що протягом дії укладеного між сторонами договору, останній в повному обсязі виконував взяті на себе зобов'язання, проте у зв'язку з прийняттям Національним Банком України та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб рішень щодо запровадження процедури ліквідації у відповідача, які в подальшому судом були визнані протиправними та скасовані, проте наразі не виконані вказаними органами, позбавили можливості відповідача повноцінно здійснювати банківську діяльність та проводити розрахунки з позивачем. Крім того, відповідача вказав, що невиконання відповідачем своїх зобов'язань були зумовлені форс-мажорними обставинами.

На підставі викладеного відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

Позивач у поданій до суду відповіді на відзив, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зокрема зазначив, що запровадження у банку відповідача процедури ліквідації не звільняє останнього від виконання своїх зобов'язань за спірним договором, оскільки договір оренди є договором, що забезпечує діяльність банку в процедурі ліквідації, також вказав, що обставини, які склались у зв'язку із запровадженням у відповідача процедури ліквідації не свідчать про наявність форс-мажорних обставин, оскільки форс-мажорні обставини засвідчує Торгово-промислова палата відповідно до Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», проте матеріали справи не місять такого засвідчення.

На підставі викладеного позивач вважає заперечення відповідача необґрунтованими та просить суд задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, жодних пояснень по суті спору не надав, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.12.2012 між Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Маркет Трейд Груп» (орендар) був укладений договір оренди обладнання №18, відповідно до умов якого, орендодавець передає в строкове платне користування, а саме - в оренду, майно згідно з переліком, що міститься в додатку №1 до даного договору, а орендар зобов'язується прийняти від орендодавця обладнання у строкове платне користування та сплачувати за нього орендну плату.

Передача обладнання орендодавцем здійснюється за адресою: м. Донецьк, пр-т Ілліча, 17б на підставі акта приймання-передачі обладнання в оренду, який підписується представниками (уповноваженими особами) сторін (п.2.1 Договору).

Відповідно до п.п.9.1, 9.2 Договору, цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2014 включно, з подальшою його пролонгацією.

Додатковою угодою №1 від 31.12.2014 строк дії вказаного договору оренди було продовжено до 31.12.2016.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач на виконання умов договору оренди передав ТОВ «Маркет Трейд Груп» в оренду обладнання, обумовлене сторонами, а орендар прийняв його у строкове платне користування, що підтверджується актом прийому-передачі від 01.12.2012.

Разом з тим, судом встановлено, що угодою від 25.01.2016, укладеною між ПАТ «Родовід Банк» (строна-1), ТОВ «Маркет Трейд Груп» (строна-2) та ПАТ «Комерційний Банк «Союз» (сторона-3) була замінена сторона договору оренди, а саме - ТОВ «Маркет Трейд Груп» на його правонаступника - ПАТ «Комерційний Банк «Союз». Згідно з указаною угодою останній набув всіх прав та обов'язків за договором оренди №18 від 01.12.2012.

Крім того, пунктом 4 угоди сторони погодили, що майно використовується ПАТ «Комерційний Банк «Союз» починаючи з 01.12.2015, враховуючи той факт, що предмет договору оренди №18 від 01.12.2012 знаходиться на території, яка не контролюється українською владою та фактично не передається від ПАТ «Родовід Банк» до ПАТ «Комерційний Банк «Союз».

Відповідно до п.5 угоди сторони взаємно підтверджують, що станом на 01.12.2015 всі взаєморозрахунки між сторонами за договором оренди та суборенди проведені належним чином та в повному обсязі, а також відсутні будь-які претензії майнового характеру кожної із сторін до інших сторін угоди.

Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною 3 вказаної статті визначено, що кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відтак, ПАТ «Комерційний Банк «Союз» замінив первісного орендаря та до нього перейшли відповідні права та обов'язки за договором оренди обладнання №18 від 01.12.2012, починаючи з 01.12.2015.

Разом з тим, судом встановлено, що 25.01.2016 між Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» (орендодавець) та ПАТ «Комерційний Банк «Союз» (орендар) був укладений договір оренди обладнання №18 (в новій редакції).

Згідно з п.1.1 вказаного договору орендодавець передає в строкове платне користування, а саме - в оренду, майно згідно з переліком, що міститься в додатку №1 до даного договору, а орендар зобов'язується прийняти від орендодавця обладнання у строкове платне користування та сплачувати за нього орендну плату.

Пунктами 3.1, 3.2 договору оренди, в редакції від 25.01.2016 передбачено, що орендна плата, розмір якої становить 5560 грн. вноситься орендарем щомісячно до 10 числа календарного місяця, за який вона вноситься.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 16.06.2017 включно, з подальшою його пролонгацією, а строк оренди розпочинається з 01.12.2015 (п.п. 9.1, 9.2 договору оренди).

Згідно з ч.1 ст.283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (ч. 1 ст. 286 ГК України).

Згідно з ч.4 ст.286 ГК України строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ст.530 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідач, отримавши у користування обладнання, свої зобов'язання за договором оренди не виконав, а саме - у період з квітня 2016 року по січень 2017 року орендну плату позивачу не сплатив, а тому у нього виникла заборгованість у сумі 56513,58 грн.

Разом з тим, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зокрема проти наявності у нього заборгованості посилався на неможливість своєчасної оплати орендних платежів у зв'язку з настанням незалежних від нього обставин.

Судом встановлено, що постановами Правління Національного банку України №162/БТ від 15.03.2016 та №299/БТ від 28.04.2016 було відкликано банківську ліцензію відповідача.

Також виконавчою дирекцією Фонду прийняті рішення №343 від 15.03.2016 та №615 від 28.04.2016 про початок здійснення процедури ліквідації відповідача та призначено уповноважену особу фонду на ліквідацію банку.

Як вбачається із пояснень представника відповідача, вказані обставини відповідач вважає обставинами непереборної сили (форс-мажорними), а тому ПАТ «Комерційний Банк «Союз» не мав можливості здійснювати свою банківську діяльність та був позбавлений можливості розпоряджатися належними йому грошовими коштами та, як наслідок, виконувати належним чином свої договірні зобов'язання перед своїми контрагентами, у тому числі і за договором оренди №18 від 25.01.2016. Вказані обставини відповідачем було викладено у листі №05/186 від 27.03.2017, направленому до ПАТ «Родовід Банк», у якому також ПАТ «Комерційний Банк «Союз» пропонував провести консультативну зустріч та узгодити вказане питання укладанням відповідної додаткової угоди. Відповіді на вказаний лист позивачем надано не було.

Вказані доводи відповідача судом оцінюються критично з огляду на наступне.

За загальним правилом під форс-мажором розуміється виникнення надзвичайних і невідворотних обставин, у тому числі обставин непереборної сили, результатом яких є невиконання зобов'язань однією із сторін. У цьому випадку сторони мають право самостійно визначити у договорі, що саме вони відносять до форс-мажору. Зокрема, визначити, які обставини є форс-мажором і суб'єктів, що мають його підтверджувати.

Так, пунктом 8.7 договору оренди сторони передбачили, що вони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх зобов'язань за цим договором, якщо таке часткове або повне невиконання зумовлене обставинами, що склалися після підписання цього договору внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорні обставини), які неможливо було передбачити або запобігти розумними заходами: стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежа, тощо), катастрофи, рішення органів державної влади, місцевого самоврядування, дії військового характеру, страйки, тощо).

При цьому суд зазначає, що форс-мажорні обставини засвідчує Торгово-промислова палата відповідно до Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» з урахуванням умов конкретних договорів (контрактів) на підставі чинного законодавства України, Методики про порядок засвідчення Торгово-промисловою палатою України форс-мажорних обставин.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Вказані приписи кореспондуються зі статтею 218 Господарського кодексу України, а також закріплені у частині 1 статті 79 Розділу 4 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980, якою встановлено, що сторона не несе відповідальності за невиконання будь-якого із своїх зобов'язань, якщо доведе, що воно було викликане перешкодою поза її контролем і що від неї нерозумно було очікувати прийняття до уваги цієї перешкоди під час укладення договору або уникнення чи подолання цієї перешкоди чи її наслідків.

Проте суд зазначає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності форс-мажорних обставин, відтак, беручи до уваги відсутність належних доказів у відповідності до Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» (відсутності відповідного висновку Торгово-промислової палати про настання у відповідача форс-мажорних обставин), суд вважає недоведеним той факт, що невиконання відповідачем зобов'язання з оплати орендних платежів за період з квітня 2016 р. по січень 2017 р. відбулося поза його волею, внаслідок настання обставин, що мають надзвичайний характер (непереборна сила), в розумінні ст.617 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.218 Господарського кодексу України, а тому такі доводи відповідача в цій частини є необгрунтованими.

Крім того, судом встановлено та не заперечується сторонами, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.03.2016 у справі №826/4275/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.09.2016, були скасовані постанова Правління Національного банку України №162/БТ від 15.03.2016 та рішення виконавчої дирекції Фонду №343 від 15.03.2016 про відкликання банківської ліцензії у ПАТ «КБ «Союз» та його ліквідацію.

Також постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.07.2016 у справі №826/7833/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційної адміністративного суду від 12.09.2016, були скасовані постанова Правління Національного банку України №299/БТ від 28.04.2016 та рішення виконавчої дирекції Фонду №615 від 28.04.2016 про відкликання банківської ліцензії у ПАТ «КБ «Союз» та його ліквідацію.

За таких обставин, станом на час спірних правовідносин процедура ліквідації щодо ПАТ «КБ «Союз» була визнана неправомірною та має наслідком її відсутність.

Проте, навіть, якщо банк перебував у стані ліквідації, таке становище не звільняє його від обов'язку сплачувати орендні платежі, оскільки договір оренди є договором, що забезпечує діяльність банку в процедурі ліквідації.

Так, під час здійснення ліквідації банку існують зобов'язання останнього безпосередньо пов'язані із здійсненням ліквідаційної процедури, до яких можуть відноситись видатки із виплати заробітної плати працівникам банку, утримання банком приміщень його перебування, тощо.

Згідно з ч.3 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» наслідком початку процедури ліквідації є відсутність додаткових зобов'язань банку, крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Отже, оскільки доказів належної сплати орендних платежів за договором оренди №18 від 01.12.2012 за період з квітня 2016 року по січень 2017 року відповідачем суду не надано, позовні вимоги про стягнення 56513,58 грн. підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позивачем вимог в частині стягнення з відповідача 7122,58 грн. пені, 3132,34 грн. інфляційних втрат та 712,13 грн. трьох відсотків річних суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктами 3, 5 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку, нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

В той же час, оскільки судом встановлено, що рішеннями компетентних судів були визнані неправомірними відповідні рішення Національного Банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо запровадження у відповідача процедури ліквідації, що в свою чергу свідчить про її відсутність, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень п.п.3, 5 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Так, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

Нормами ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок на предмет арифметичної правильності та відповідності вимогам закону, суд дійшов висновку, що вказане нарахування проведено у відповідності до вимог чинного законодавства, а відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 3132,34 грн. та 3 % річних розмірі 712,13 грн. підлягають задоволенню.

Стосовно заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 7122,58 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно з положеннями ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1-2 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 1 ст. 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Пунктом 8.1 договору оренди, в редакції змін від 25.01.2016 р., сторони погодили, що за невнесення (несвоєчасне внесення) орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми прострочених платежів за кожний день прострочення.

Таким чином оскільки відповідачем допущено прострочення виконання своїх зобов'язань за вказаним договором в частині своєчасного виконання зобов'язань по сплаті обумовлених наведеним договорам платежів, що є підставами для стягнення з відповідача пені, вимоги позивача в цій частині є законними та обґрунтованими.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми пені судом встановлено, що вказане нарахування містить арифметичні помилки, зокрема позивачем не враховано визначений ст.232 ГК України шестимісячний строк нарахування пені. Так здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення суми, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення вимог у цій частині та стягнення з відповідача пені в розмірі 6062,99 грн.

На виконання постанови Вищого господарського суду України, суд зазначає, що враховуючи відсутність належних доказів відсутності вини відповідача у простроченні виконання зобов'язань за договором, відсутність доказів наявності надзвичайних і невідворотних обставин, які спричинили неможливість виконання зобов'язань за договором, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення пені, інфляційної складової боргу та 3% річних.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, на спростування викладених у позові обставин.

Разом з тим, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Союз» (01010, м. Київ, вул. Суворова, буд. 4, ідентифікаційний код 35574578) на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, ідентифікаційний код 14349442) 56513 (п'ятдесят шість тисяч п'ятсот тринадцять) грн. 58 коп. заборгованості, 6062 (шість тисяч шістдесят дві) грн. 99 грн. пені, 3132 (три тисячі сто тридцять дві) грн. 34 коп. інфляційних втрат, 712 (сімсот дванадцять) грн. 13 коп. 3% річних, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1574 (одна тисяча п'ятсот сімдесят чотири) грн. 88 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 03.05.2018

Суддя Я.В. Маринченко