ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/14406/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

За участю секретаря судового засідання Суворкіної Ю.І.

розглянувши касаційну скаргу Фермерського господарства "Зоряний П'ятачок" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 (суддя Ярмак О.М.) та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018 (головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Сулім В.В., Гончаров С.А.)

за позовом Фермерського господарства "Зоряний П'ятачок"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про визнання пункту договору фінансового лізингу недійсним,

За участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача -Каракоця О.Р. -адвокат, ордер, договір , довіреність

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до місцевого суду з позовом до відповідача про визнання недійсним п.2.4 договору фінансового лізингу №DNH2LNI04849 від 03.02.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пункт п.2.4 договору фінансового лізингу №DNH2LNI04849 від 03.02.2014 не відповідає та суперечить положенням ч.2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. 6 Цивільного кодексу України. Позивач вважає, що умови п.2.4 договору містять ознаки несправедливості в розумінні ч.2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки винагорода банку, зазначена у вказаному пункті вже викладена у п.2.3.2 укладеного між сторонами Договору, тобто винагорода передбачена у подвійному розміри, що порушує принцип розумності ставить сторони у нерівні умови та обтяжує фінансовий стан лізингоодержувача. Крім того, на думку позивача, оскільки ч. 2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", визначено склад лізингових платежів, і не передбачено платежу, який узгоджено у п.2.4. договору, тому вказаний пункт суперечить принципам розумності, добросовісності, справедливості, і є недійсним в силу вимог ст.203, 215 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.10.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання п.2.4 договору фінансового лізингу. При цьому, місцевий суд вказав, що статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" не визначено чітку структуру лізингових платежів, оскільки передбачено можливість включення "інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу". Норма також не містить явно виражену заборону на встановлення за згодою сторін умов договору, що відрізняються від передбачених у цій нормі положень, а також відсутній критерій імперативності. Узгоджена сторонами у п.2.4 договору фінансового лізингу винагорода за користування майном, є свідченням реалізації сторонами права на включення до складу лізингових платежів винагород та інших витрат лізингодавця.

26.02.2018 (згідно з реєстраційним штампом) Фермерське господарство "Зоряний П'ятачок" звернулося до Касаційного господарського суду з касаційною скаргою на рішення Господарського міста Києва від 24.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018 у справі № 910/14406/17. Касаційна скарга подана разом із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження зазначених судових рішень у справі № 910/14406/17.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2018 року у справі № 910/14406/17 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

12.03.2018 суд постановив ухвалу про поновлення строку для подання касаційної скарги, відкриття касаційного провадження за вказаними касаційними скаргами та призначення до розгляду на 10.05.2018, повідомив учасників справи про дату, час і місце розгляду скарги, визначив строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, до Касаційного господарського суду до 27.03.2018.

Скаржник (позивач) мотивує свою касаційну скаргу тим, що судами безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про проведення судово-економічної експертизи, чим позбавлено позивача на належний судовий захист.

Вважає, що суди дійшли неправомірного висновку , що винагорода за користування майном, яка передбачена п. 2.4 договору є одним із складових лізингових платежів та він не суперечить ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" і не порушує майнові права та інтереси позивача.

На думку скаржника, судами попередніх судових інстанцій при винесенні рішень порушено норми ст.ст. 203, 215 та 216 ЦК України, оскільки скаржник вважає, що п.2.4 Договору не відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, позивач у касаційній скарзі просить скасувати постанову апеляційного господарського суду від 23.01.2018 та рішення місцевого господарського суду від 24.10.2017, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, в якому просив суд рішення судів попередніх судових інстанцій залишити в силі, касаційну скаргу без задоволення.

В судове засідання з'явився представник відповідача, який просив суд залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, судові рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:

"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Положеннями ст. 292 ГК України встановлено, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Як встановлено судами попередніх судових інстанцій, сторонами укладено договір, який за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 03.02.2014 між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (банк, відповідач) та Фермерським господарством "Зоряний П'ятачок" (лізингоодержувач, позивач) укладено договір фінансового лізингу №DNH2LNI04849 (далі - Договір), за умовами якого банк здійснює придбання у власність у ТОВ "Новофарм" (продавець), а потім передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу майно: Трактор Case IH Puma 210, 2013 року випуску новий, вартістю 1 039 375,00 грн.

Договір за винятком додатку № 5 (Акт прийому майна на відповідальне зберігання) підписано із використанням електронного підпису в порядку, передбаченому Законами України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі Угоди про використання електронного підпису від 03.02.2014, підписаної між лізингоодержувачем та банком (п.12.3 договору).

За умовами п.1.3, 11.1, визначено строк лізингу: з дати підписання договору до 25.11.2016. Зазначений строк може бути змінений згідно пп.10.1-10.4.2 договору.

Згідно п.2.1 договору, загальна сума договору становить 1 039 375,00 грн. і складається з: суми авансового платежу 207 875,00 грн. та загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого в лізинг майна, 831 500,00 грн. згідно з Графіком внесення лізингових платежів, зазначених у додатку № 2 до договору.

Відповідно до п.2.2 погоджено, що розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Графіком внесення лізингових платежів, зазначених в додатку №2 до договору.

Пунктом 2.4 договору передбачено, що лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, відкритий згідно п.1.5 договору, згідно Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку №2, також винагороду за використання майна у розмірі, згідно наведеної у даному пункті формули. Винагорода за користування майном розраховується на дату, передбачену п.11.1 цього договору для остаточного погашення заборгованості за даним договором у день дострокового повного виконання зобов'язань за цим договором або у день повного фактичного виконання зобов'язань за цим договором. У випадку дострокового повного погашення зобов'язань за договором подальший розрахунок винагороди за користування майном відбувається згідно із зазначеною формулою, де подальші обороти після повного погашення зобов'язань розглядаються як початкові "n" та "i" отримують нові первинні значення. Сплата винагороди за користування майном здійснюється в українській гривні. Сума винагороди за користування майном сплачується у строк, встановлений у п.11.1 цього договору, або у день дострокового повного виконання зобов'язань за цим договором. У випадку несплати винагороди за користування кредитом у зазначений термін винагорода вважається простроченою.

Судами також встановлено, що за Актом прийому-передачі від 17.02.2014 банк передав позивачу предмет лізингу по договору.

02.06.2017 банк надав ФГ "Зоряний п'ятачок" повідомлення про невиконання останнім своїх зобов'язань за договором № DNH2LNI04849 від 03.02.2014, наявність заборгованості за договором у розмірі 874 767,60 грн. та вимогою її погашення у визначений термін.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач посилався, що ним виконані договірні зобов'язання щодо сплати всіх платежів по договору у повному обсязі, при цьому умови п.2.4 договору містять ознаки несправедливості в розумінні ч.2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки винагорода банку, зазначена у вказаному пункті вже викладена у п.2.3.2, тобто, винагорода передбачена у подвійному розміри, що порушує принцип розумності та ставить сторони у нерівні умови та обтяжує фінансовий стан лізингоодержувача та суперечить ч. 2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", тому підлягає визнанню недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову суди вказали на те, що оспорювана частина договору за своїм змістом не суперечить приписам чинного законодавства України. При цьому суди зазначили, що узгоджена сторонами у п. 2.4 договору лізингу фінансового лізингу винагорода за користування майном, є свідченням реалізації сторонами права на включення до складу лізингових платежів винагород та інших витрат лізингодавця, можливість здійснення чого випливає із підпункту б) та г) частини 2 ст. 16 вказаного Закону, відтак, не може свідчити про невідповідність вказаної умови договору фінансового лізингу ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" та як наслідок не зумовлює визнання вказаного пункту договору недійсним.

Розглядаючи доводи касаційної скарги та заперечення на неї колегія суддів касаційного суду відмічає наступне.

Як свідчать матеріали даної справи, оспорюваним пунктом 2.4 договору фінансового лізингу передбачено порядок розрахунку та умови сплати винагороди банку за користування майном.

Пунктом 2.3.2 встановлено обов'язок лізингоодержувача сплатити банку винагороду за отримане в лізинг майно у розмірі 10,75 % річних від суми залишку невиплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, і 360 днів у році, в дату сплати процентів, якою є 25-е число кожного поточного місяця.

З наведеного вбачається, що умовами договору було визначено сплату лізингоодержувачем, в т.ч., двох різних видів платежів, а саме, винагороди банку за користування майном та винагороди банку за отримане в лізинг майно.

Відповідно до ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України:

"Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства."

Згідно з ч.1 ст.627 вказаного Кодексу:

"Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості."

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.6 зазначеного Кодексу:

"1. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

2. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

3. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами."

Згідно з ч.2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг":

"Лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу."

Застосована законодавцем конструкція "можуть включати", а не "можуть лише включати" чи "можуть включати виключно", як і зазначення в п. "г" даної норми загальної фрази "інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу", свідчить, що даний склад лізингових платежів становить приблизний характер і слугує в якості загального орієнтиру для сторін договору фінансового лізингу.

В свою чергу, повний та чіткий склад лізингових платежів, з врахуванням наведених положень ст.ст.6, 627, 628 Цивільного кодексу України, сторони договору визначають та погоджують вільно, самостійно та на власний розсуд безпосередньо в договорі, що і було зроблено позивачем та відповідачем в даному випадку.

Відповідно до ч.3 ст.509 Цивільного кодексу України:

"Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості."

З огляду на вищевикладене, судом апеляційної інстанції на підставі власної оцінки доказів вірно встановлено, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, а позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, що умови оспорюваного правочину суперечать п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ст. 627 Цивільного кодексу України.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що пункт п.2.4 договору не є несправедливим, недобросовісним та таким, що завдає шкоду позивачу, а доводи позивача про те, що умови п.2.4 та п.2.3.2 свідчать про отримання однієї і тієї ж винагороди банком у подвійному розмірі не нашли свого підтвердження.

Відповідно до ч.2 ст.627 Цивільного кодексу України:

"У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів."

В першу чергу дані відносини регулюються Законом України "Про захист прав споживачів".

Згідно з п.22 ст.1 даного Закону:

"Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника."

В свою чергу, відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про фермерське господарство":

"Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону."

Таким чином, позивач у спірних правовідносинах не є споживачем, а тому норми вищевказаного Закону України "Про захист прав споживачів" на нього не розповсюджуються, що спростовує доводи позивача в цій частині.

Відповідно до ст.524 Цивільного кодексу України:

"1. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

2. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті."

Згідно з ч.ч.1-2 ст.533 вказаного Кодексу:

"1. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

2. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом."

Дані статті не передбачають заборони для їх застосування у договорах фінансового лізингу, в т.ч. і при визначенні складу та порядку обрахунку лізингових платежів.

Доводи позивача про порушення судами процесуального закону, а саме щодо відхилення клопотання про призначення судово-економічної експертизи, є безпідставними, оскільки судом апеляційної інстанції вірно було зазначено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто, у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, чого зазначеним судом на підставі власної оцінки доказів не встановлено.

Щодо відповідного клопотання позивача у суді першої інстанції апеляційним судом, з посиланням на п.п.1.5.6., 1.5.17. Інструкції з діловодства у господарських судах України, було вірно зазначено, що надсилання стороною спору документів на адресу суду у вигляді електронного листа має скріплюватись електронним цифровим підписом, а у випадку надсилання документа без електронного цифрового підпису - заявник повинен надіслати також оригінал документа в паперовій формі, що відповідно до матеріалів справи, позивачем зроблено не було.

Всі інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з вищевказаною оцінкою доказів, здійсненою судами попередніх інстанцій, вимоги переоцінки доказів по справі та встановлення по новому фактичних обставин справи.

Разом з тим, суд касаційної інстанції, в силу положень наведеної ч.2 ст.300 Господарського процесуального кодексу України позбавлений права самостійно досліджувати та перевіряти зазначені докази та самостійно встановлювати по новому фактичні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє виключно правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суди попередніх судових інстанцій правомірно відмовили у задоволенні позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України

"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:

1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення."

Згідно з ч.1 ст.309 зазначеного Кодексу:

"Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."

На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає в силі раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на позивача витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Касаційну скаргу Фермерського господарства "Зоряний П'ятачок" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018 у справі №910/14406/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський