РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.04.2018Справа № 910/16246/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Яроменко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІО-ІНВЕСТ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «САНТРЕЙД»

про стягнення 4 979 658,18 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників справи:

від позивача: Коваленко Я.В. - за довіреністю;

від відповідача: Янчик М.І. - за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МАРІО-ІНВЕСТ» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «САНТРЕЙД» (далі - відповідач) про стягнення 4 979 658,18 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що внаслідок порушення умов укладених між сторонами Контрактів, відповідач зобов'язаний відшкодувати завдані позивачу збитки у розмірі сум податку на додану вартість, які сплачені позивачем відповідачу за Контрактами, на які було зменшено розмір від'ємного значення сум податку на додану вартість позивача, та на які позивача було позбавлено права на віднесення сум податку на додану вартість за вищезазначеними Контактами до податкового кредиту.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.09.2017 порушено провадження у справі № 910/16246/17, її розгляд призначено на 09.10.2017 року.

09.10.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

09.10.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а також заяву про вжиття заходів до забезпечення позову.

В судовому засіданні 09.10.2017 року оголошено перерву до 25.10.2017 року.

25.10.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки позивачем при зверненні до суду з позовом про стягнення збитків не доведено усіх чотирьох умов відповідальності за завдання шкоди, а саме не доведено протиправної поведінки відповідача, наявності заподіяної шкоди, причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та наявності збитків у позивача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.09.2017 заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову залишено без задоволення, розгляд справи відкладено на 13.11.2017 року.

13.11.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.11.2017 продовжено строк розгляду спору у справі № 910/16246/17, в судовому засіданні оголошено перерву до 29.11.2017 року.

29.11.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані письмові пояснення у справі а також додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

29.11.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані письмові пояснення у справі а також додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 29.11.2017 року оголошено перерву до 11.12.2017 року.

11.12.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані письмові пояснення у справі, а також додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 11.12.2017 року оголошено перерву до 24.01.2018 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.01.2018 вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.02.2018 року.

19.02.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про витребування доказів у справі, а також клопотання про повернення судового збору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.02.2018 оголошено перерву в підготовчому засіданні до 26.03.2018 року, в порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України витребувано додаткові докази у справі.

21.03.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.03.2018 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу № 910/16246/17 до судового розгляду по суті на 25.04.2018 року.

В судовому засіданні 25.04.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.12.2016 року між позивачем (Покупець) та відповідачем (Постачальник) було укладено Контракт № 16/13 на поставку насіння соняшнику, відповідно до пункту 1.1. якого у порядку та на умовах, передбачених даним Контрактом, Постачальник зобов'язується продати та передати у власність Покупця насіння соняшнику врожаю 2016 року, а Покупець зобов'язується оплатити та прийняти товар.

06.12.2016 року між позивачем (Покупець) та відповідачем (Постачальник) було укладено Контракт № 16/32 на поставку насіння соняшнику, відповідно до пункту 1.1. якого у порядку та на умовах, передбачених даним Контрактом, Постачальник зобов'язується продати та передати у власність Покупця насіння соняшнику врожаю 2016 року, а Покупець зобов'язується оплатити та прийняти товар.

17.12.2016 року між позивачем (Покупець) та відповідачем (Постачальник) було укладено Контракт № 16/40 на поставку насіння соняшнику, відповідно до пункту 1.1. якого у порядку та на умовах, передбачених даним Контрактом, Постачальник зобов'язується продати та передати у власність Покупця насіння соняшнику врожаю 2016 року, а Покупець зобов'язується оплатити та прийняти товар.

01.02.2017 року між позивачем (Покупець) та відповідачем (Постачальник) було укладено Договір № 400126 на поставку насіння соняшнику, відповідно до пункту 1.1. якого у порядку та на умовах, передбачених даним Контрактом, Постачальник зобов'язується продати та передати у власність Покупця насіння соняшнику врожаю 2016 року, а Покупець зобов'язується оплатити та прийняти товар.

03.03.2017 року між позивачем (Покупець) та відповідачем (Постачальник) було укладено Договір № 400189 на поставку насіння соняшнику, відповідно до пункту 1.1. якого у порядку та на умовах, передбачених даним Контрактом, Постачальник зобов'язується продати та передати у власність Покупця насіння соняшнику врожаю 2016 року, а Покупець зобов'язується оплатити та прийняти товар.

10.03.2017 року між позивачем (Покупець) та відповідачем (Постачальник) було укладено Договір № 400172 на поставку насіння соняшнику, відповідно до пункту 1.1. якого у порядку та на умовах, передбачених даним Контрактом, Постачальник зобов'язується продати та передати у власність Покупця насіння соняшнику врожаю 2016 року, а Покупець зобов'язується оплатити та прийняти товар.

Загальна вартість товару за вищезазначеними Контрактами складає 3 530 465,64 грн. з урахуванням ПДВ.

Пунктом 6.2. Контрактів передбачено, що Постачальник гарантує Покупцеві, що на момент виконання умов даного Контракту Постачальник буде власником товару та матиме право розпоряджатися товаром, в тому числі відчужувати його.

Згідно з пунктом 9.11. Контрактів Постачальник гарантує, що він правомірно придбав товар згідно з положеннями Податкового кодексу України, а операція за даним Контрактом, відповідно, підлягає оподаткуванню ПДВ за основною ставкою. Постачальник гарантує, що він своєчасно та належним чином складе та зареєструє всі податкові накладні та/або Розрахунки коригування кількісних і вартісних показників до податкових накладних, видані Покупцю за даним Контрактом, в Єдиному реєстрі податкових накладних. Постачальник також гарантує, що він виконав усі зобов'язання чинного законодавства України та зобов'язання, що стосуються нарахування, сплати та декларування ПДВ. Постачальник зобов'язується подати на вимогу контролюючих органів усі документи, необхідні в подальшому для врахування при віднесенні Покупцем сум ПДВ за даним Контрактом до податкового кредиту та/або при прийнятті рішення про відшкодування ПДВ Покупцю. У випадку невиконання та/або порушення вказаних гарантій та/або зобов'язань, при наданні Покупцем Постачальнику підтверджуючих документів, а саме, але не обмежуючись: рішення-повідомлення та/або акту контролюючого органу, та/або запиту контролюючого органу про невідповідність даних податкової звітності Покупця та Постачальника тощо, які свідчать, що Покупець був або буде позбавлений права на віднесення сум ПДВ за даним Контрактом до податкового кредиту та/або відшкодування ПДВ, Постачальник зобов'язаний відшкодувати Покупцю завдані збитки, включаючи, але не обмежуючись: суми ПДВ, сплачені Покупцем Постачальнику за даним Контрактом, штрафні (фінансові) санкції (штрафи), пені тощо, застосовані до Покупця відповідними контролюючими органами.

За порушення умов даного Контракту винна сторона відшкодовує спричинені цим збитки, у тому числі неотриманий прибуток, у порядку, передбаченому чинним законодавством України. Сторони домовились, що збитки стягуються в повній сумі понад штрафні санкції та неустойку (пункт 7.1. Контрактів).

Як стверджує позивач, його було позбавлено права на віднесення сум ПДВ до податкового кредиту за всіма вищевказаними Контрактами, що підтверджується Актом № 499/26-15-14-04-01/39077437 від 17.07.2017 про результати документальної перевірки ТОВ «МАРІО-ІНВЕСТ» з питань достовірності нарахування бюджетного відшкодування ПДВ, Актом від 24.04.2017 № 183/26-15-14-04-04/39077437, податковим повідомленням-рішенням від 10.05.2017 № , податковим повідомленням-рішенням від 31.07.2017 № .

З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань та гарантій, позивачу було завдано збитки в сумі 3 530 465,64 грн. в розмірі сум податку на додану вартість, сплачених позивачем відповідачу за Контрактами, право на віднесення яких до податкового кредиту позивачем не визнається ГУ ДФС у м. Києві.

На думку позивача, реалізація товару, здійснена відповідачем за спірними Контрактами, виконана відносно товару невідомого походження, введеного відповідачем в обіг завдяки оформленню його контрагентами недостовірних документів або іншим незаконним шляхом, що, в свою чергу, спростовує гарантії, надані відповідачем позивачу щодо правомірного придбання товару, та, відповідно, свідчить про надання відповідачем позивачу недостовірної інформації.

Тобто, відповідач при укладанні вищезазначених Контрактів ввів в оману позивача, зазначаючи та гарантуючи, що відповідач правомірно придбав товар згідно з положеннями Податкового кодексу України, а операція за даними Контрактами, відповідно, підлягає оподаткуванню ПДВ за основною ставкою, у той же час як дані твердження та гарантії не відповідають дійсності та спростовуються фактами та висновками ГУ ДФС у м. Києві, наведеними в Актах перевірки.

Крім того, позивач вказує на те, що недобросовісність відповідача також підтверджується тим, що в рамках кримінального провадження № 0000265 від 12.04.2016 було проаналізовано діяльність господарських товариств та встановлено, що з метою ухилення від сплати податків вказані підприємства проводили фінансові безпідставні операції з ТОВ «САНТРЕЙД». При цьому, по таких взаємовідносинах складалися підроблені документи первинної бухгалтерської звітності від імені посадових осіб вищевказаних підприємств. Отримані підроблені документи використовувалися ТОВ «САНТРЕЙД» в податковій звітності для обґрунтування незаконно сформованого податкового кредиту.

Враховуючи вищевикладене, позивач, посилаючись на положення частини 2 статті 230 Цивільного кодексу України, вважає, що відповідач зобов'язаний відшкодувати завдані позивачу збитки у розмірі сум податку на додану вартість, які сплачені позивачем відповідачу за Контрактами, на які було зменшено розмір від'ємного значення сум податку на додану вартість позивача, та на які позивача було позбавлено права на віднесення сум податку на додану вартість за вищезазначеними Контактами до податкового кредиту, в подвійному розмірі, що становить 7 060 931,28 грн.

Направлена позивачем вимога про оплату боргу № 0308 від 03.08.2017 відповідачем була залишена без задоволення.

Разом з тим, за позивачем значиться заборгованість перед відповідачем в загальній сумі 2 081 273,10 грн. за Договорами № 400126 від 01.02.2017, № 400169 від 03.03.2017, №400172 від 10.03.2017.

Керуючись положеннями статті 601 Цивільного кодексу України 07.02.2017 року позивач направив на адресу відповідача лист № 0308 від 03.08.2017, відповідно до змісту якого у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за Контрактами, позивач застосував до відповідача штрафні санкції, передбачені Контрактами, які не були сплачені.

У зв'язку з чим повідомив відповідача про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог в сумі 2 081 273, 10 грн. та вимагав оплатити залишок боргу в сумі 4 979 658, 18 грн.

Проте, вказані вимоги відповідачем задоволені не були, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди.

Згідно з приписами статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, перш за все потрібно з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому, слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (стаття 623 Цивільного кодексу України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 Цивільного кодексу України).

Водночас необхідно враховувати, що можуть мати місце випадки, коли сторони перебувають у договірних відносинах, але заподіяння шкоди однією із сторін іншій стороні не пов'язане з виконанням зобов'язання, що випливає з цього договору. За таких обставин, незалежно від наявності договору, при вирішенні спору слід керуватися нормами ЦК України та ГК України щодо відшкодування позадоговірної шкоди.

Правильне розмежування підстав відповідальності необхідне ще й тому, що розмір відшкодування збитків, завданих кредиторові невиконанням або неналежним виконанням зобов'язань за договором, може бути обмеженим (стаття 225 ГК України), а при відшкодуванні позадоговірної шкоди, остання підлягає стягненню у повному обсязі (стаття 1166 ЦК України).

Зазначене розмежування підстав відповідальності потрібне також тому, що збитки, заподіяні невиконанням договірних зобов'язань, повинен відшкодувати контрагент за договором, а позадоговірну шкоду відшкодовує особа, яка її завдала.

Як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України).

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з приписами статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності шкоди. При цьому, доведенню підлягає те, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником договірного зобов'язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення. Так, відшкодуванню підлягають збитки, які стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотнім наслідком порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань, тобто, мають бути прямими.

Таким чином, і цивільне, і господарське законодавство передбачає стягнення збитків з порушника в силу закону. Тобто незалежно від того, передбачено таке стягнення умовами договору чи ні. Сторона, чиї права порушено, має право розраховувати на відшкодування збитків на підставі: ст. ст. 16, 623 ЦК України; ст. 20, 216, 224 ГК України. Як зазначено в ч. 3 ст. 216 ГК України, один із принципів господарсько-правової відповідальності полягає в тому, що потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження з цього приводу в договорі. Згідно зі ст. 224 ГК України до збитків належать: витрати, здійснені уповноваженою стороною, втрата або пошкодження майна, а також неотриманні доходи.

Частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними права.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує, що протиправна поведінка відповідача полягає в тому, що реалізація товару, здійснена відповідачем на адресу позивача, виконана відносно товару невідомого походження, правомірність придбання якого не підтверджена жодним документом, що, в свою чергу, порушує надані відповідачем гарантії щодо правомірного придбання товару.

Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що товар відповідачем було придбано неправомірно позивач суду не надав.

Надані позивачем Акти Головного управління ДФС у м. Києві № 183/26-15-14-04-04/39077437 від 24.04.2017, № 499/26-15-14-04-01-39077437 від 17.07.2017, та Податкові повідомлення-рішення № від 10.05.2017, № від 31.07.2017 суд до уваги не приймає, оскільки вони обумовлені порушенням податкового законодавства саме позивачем щодо здійснення податкового обліку певних господарських операцій з контрагентами, зокрема і з відповідачем. При цьому, підставою для винесення податкових - повідомлень рішень податковим органом зазначено вчинене позивачем порушення податкового законодавства та наведено у податкових повідомленнях - рішеннях норми Податкового кодексу України, порушення яких позивачем і стало підставою для нарахування податкових платежів та санкцій.

Частиною 1 статті 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частина 2 статті 230 Цивільного кодексу України, на яку позивач посилається як на підставу позовних вимог, передбачає, що сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Таким чином, з огляду на те, що сторона правочину, яка вдалася до обману, поводиться протиправно, що розцінюється законодавцем як правопорушення, на неї покладається додатковий майновий обов'язок відшкодувати іншій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду.

При цьому, слід зазначити, що збитки та моральна шкода повинні бути заподіяні у зв'язку з вчиненням цього правочину, тобто мають виникнути внаслідок вчинення правочину під впливом обману.

Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження того, що Контракти були визнані у встановленому законом порядку недійсними як такі, що вчинені під впливом обману, матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено всіх умов для виникнення відповідальності за завдання збитків, а саме: не доведено протиправної поведінки відповідача, наявності заподіяної шкоди (тобто, понесення фактичних витрат), причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та наявністю збитків у позивача, не доведено вини відповідача.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

При цьому, розглянувши подане позивачем клопотання № 19/02/2018 від 19.02.2018 про повернення зайве сплаченого судового збору, суд дійшов висновку про його задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру розмір судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, за подання даної позовної заяви позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 74 694, 88 грн.

Разом з тим, під час звернення до суду з даним позовом позивачем на підставі платіжного доручення № 1143 від 26.05.2017 сплачено судовий збір в сумі 105 913, 98 грн., тобто в більшому розмірі, ніж визначено чинним законодавством України.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Частиною 6 статті 238 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про повернення судового збору.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне повернути позивачу зайве сплачений судовий збір у розмірі 31 219,10 грн.

Керуючись статями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «МАРІО-ІНВЕСТ» (04080, місто Київ, вулиця Вікентія Хвойки, будинок 15/15/6, літ. 1, офіс 407; ) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 31 219 (тридцять одну тисячу двісті дев'ятнадцять) грн. 10 коп., сплачений на підставі платіжного доручення № 1143 від 26.05.2017.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 07.05.2018 року.

Суддя М.Є. Літвінова