РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.05.2018Справа № 910/2684/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Чаплигіної А.А., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДПОСТАЧ ПЛЮС"

про стягнення 254 095, 84 грн.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Дарницький завод ЗБК" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "БУДПОСТАЧ ПЛЮС" (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 254 095, 84 грн., з якої: 195 294, 26 грн. - основного боргу, 39 258, 85 грн. - штраф у розмірі 20 % річних від простроченої суми, 1 386, 00 грн. - 3 % річних, 5 098, 87 грн. - інфляційних втрат та 13 057, 86 грн. - пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки № 304 товарного бетону та залізобетонних виробів від 01.01.2016 в частині оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" залишено без руху. Встановлено Публічному акціонерному товариству "Дарницький завод ЗБК" строк протягом п'яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви, а саме надати суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи.

15.03.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від Публічного акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" надійшло клопотання, в додатках до якого додано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання у справі № 910/2684/16 для розгляду справи по суті призначити на 19.04.2018.

18.04.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від Публічного акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" надійшло клопотання, в якому позивач просить суд закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 95 000, 00 грн.

У судовому засіданні 19.04.2018 суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи на 03.05.2018.

У дане судове засідання представник позивача не з'явився, 26.04.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду подав клопотання, в якому повідомив суд, що після подання позовної заяви відповідачем перераховано позивачу грошові кошти у розмірі 195 294, 26 грн. в рахунок погашення основного боргу за договором, у зв'язку з чим просить суд закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 195 294, 26 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.05.2018 клопотання Публічного акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" про закриття провадження у справі № 910/2684/18 в частині стягнення основного боргу у сумі 195 294, 26 грн. - задоволено. Провадження у справі № 910/2684/18 в частині стягнення основного боргу у розмірі 195 294, 26 грн. за договором поставки № 304 товарного бетону та залізобетонних виробів від 01.01.2016 - закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, однак був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Приймаючи до уваги, що представник відповідача був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 03.05.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.01.2016 між Публічним акціонерним товариством "Дарницький завод ЗБК" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "БУДПОСТАЧ ПЛЮС" (далі - покупець) укладено договір поставки № 304 товарного батону та залізобетонних виробів, умовами якого передбачено, що постачальник зобов'язується у встановлений строк передати у власність покупця товарний бетон та залізобетонні вироби, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити постачальнику за нього грошові кошти.

Предметом виготовлення та поставки є товар згідно попереднього замовлення (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору, ціна, кількість, що підлягають виготовленню та поставці, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами визначаються у заявках покупця, рахунках-фактурах покупця та накладних (товарно-транспортних, фактичних або видаткових).

Згідно п. 2.2. договору, загальна кількість товару остаточно визначається по фактично прийнятій кількості, згідно видаткових накладних та товарно-транспортних накладних.

Загальна сума цього договору складає загальну вартість поставленого товару, яка зазначена в усіх видаткових накладних постачальника (п. 3.1. договору).

Пунктом 6.1. договору передбачено, що товар постачається покупцю у строки, кількості та на умовах, визначених в заявках покупця, попередньо узгоджених з постачальником (у разі надання покупцю відстрочки на оплату) або з моменту надходження коштів за товар на банківський рахунок постачальника (у разі попередньої оплати).

За умовами п.п. 7.1. та 7.2. договору, постачання товару покупцю здійснюється на умовах попередньої оплати всієї вартості товару або на умовах відстрочення платежу. Покупець зобов'язаний здійснити попередню оплату на розрахунковий рахунок постачальника за кожну партію товару, що постачається протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту виставлення рахунку-фактури постачальника.

Відповідно до п. 7.3. договору, постачальник має право поставити товар покупцю на умовах відстрочення платежу. Під час поставки товару з відстроченням платежу:

- покупець зобов'язується повністю розрахуватись з постачальником за отриманий товар у термін 15 (п'ятнадцять) робочих днів. Першим днем розрахунку покупця є день, наступний за днем отримання товару.

- право власності на переданий товар зберігається за постачальником до повної сплати вартості товару. Постачальник зараховує сплачені покупцем кошти в порядку, що визначено ст. 534 Цивільного кодексу України.

Оплата здійснюється покупцем з додержанням умов договору та на підставі рахунків-фактур постачальника. Під час здійснення розрахунків покупець зобов'язаний зазначити в платіжному документі номер та дату договору (п. 7.4. договору).

Пунктом 8.3. договору передбачено, що за прострочення оплати товару поставленого відповідно до п. 7.3. договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості простроченого зобов'язання за кожен день прострочки, інфляційні та штраф у вигляді двадцяти процентів річних від простроченої суми.

Згідно п. 8.5. договору, сторони, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлюють, що термін нарахування штрафних санкцій за прострочку зобов'язання припиняється через три роки коли зобов'язання мало бути виконано.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення його печатками сторін та діє до 31.12.2016, а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії цього договору, жодна із сторін не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію цього договору, жодна із сторін не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію договору, його дія автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах (п. 10.1. договору).

Оскільки суду не надано жодного доказу наявності повідомлення про припинення дії договору поставки № 304 товарного батону та залізобетонних виробів від 01.01.2016, суд приходить до висновку, що договір автоматично пролонговувався та станом на день прийняття рішення у справі є чинним.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 243 015, 35 грн., що підтверджується накладними № 7/12680 від 04.09.2017, № 7/14136 від 29.09.2017, № 7/14178 від 29.09.2017, № 5/31292 від 30.09.2017, № 7/14472 від 05.10.2017, № 7/14473 від 05.10.2017, № 7/17428 від 30.11.2017, яка підписана представниками сторін та скріплені їх печатками (копії в матеріалах справи), зокрема товар отримано директором Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДПОСТАЧ ПЛЮС" Женжерухою Н.П. за довіреностями № 54 від 01.09.2017, № 59 від 01.10.2017, № 67 від 01.11.2017 на отримання від Публічного акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" цінностей, а саме: залізобетонні вироби.

Так, позивачем на адресу відповідача направлялась претензія № 483 від 08.11.2017, в якій позивач просив відповідача погасити заборгованість, яка утворилась за договором поставки № 304 товарного батону та залізобетонних виробів від 01.01.2016, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком № 6841 від 09.11.2017.

Отже, відповідач виконав грошові зобов'язання з порушенням строків встановлених договором, а саме п. 7.3., що вбачається з банківської виписки по рахунку позивача № 8700 в АТ «УкрСиббанк» за період з 01.03.2018 по 24.04.2018

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач несвоєчасно виконав свої зобов'язання, а тому просить суд стягнути з відповідача 13 057, 86 грн. - пені за загальний період з 23.10.2017 по 02.02.2018, 1 386, 00 грн. - 3 % річних за період з 26.09.2017 по 02.02.2018, 5 098, 87 грн. - інфляційних втрат за період з 26.09.2017 по 02.02.2018 та 39 258, 85 грн. - штрафу у розмірі 20 % річних від простроченої суми.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору поставки № 304 товарного батону та залізобетонних виробів від 01.01.2016, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або пр-ипинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, поставив відповідачеві товар на загальну суму 243 015, 35 грн., що підтверджується накладними № 7/12680 від 04.09.2017, № 7/14136 від 29.09.2017, № 7/14178 від 29.09.2017, № 5/31292 від 30.09.2017, № 7/14472 від 05.10.2017, № 7/14473 від 05.10.2017, № 7/17428 від 30.11.2017, які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками (копії в матеріалах справи), зокрема товар отримано директором Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДПОСТАЧ ПЛЮС" Женжерухою Н.П. за довіреностями № 54 від 01.09.2017, № 59 від 01.10.2017, № 67 від 01.11.2017 на отримання від Публічного акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" цінностей, а саме: залізобетонні вироби.

Однак, відповідач виконав грошові зобов'язання з порушенням строків встановлених п. 7.3. договору, що вбачається з банківської виписки (наявні у матеріалах справи).

Відповідно до п. 7.3. договору, постачальник має право поставити товар покупцю на умовах відстрочення платежу. Під час поставки товару з відстроченням платежу:

- покупець зобов'язується повністю розрахуватись з постачальником за отриманий товар у термін 15 (п'ятнадцять) робочих днів. Першим днем розрахунку покупця є день, наступний за днем отримання товару.

- право власності на переданий товар зберігається за постачальником до повної сплати вартості товару. Постачальник зараховує сплачені покупцем кошти в порядку, що визначено ст. 534 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Тож, враховуючи п. 7.3. договору, суд відзначає, що відповідач зобов'язаний був оплатити поставлений товар у термін 15 (п'ятнадцять) робочих днів, тобто за накладною № 7/12680 від 04.09.2017 починаючи з 26.09.2017 відбулося прострочення виконання грошового зобов'язання, за накладними № 7/14136 від 29.09.2017, № 7/14178 від 29.09.2017 починаючи з 21.10.2017 відбулося прострочення виконання грошового зобов'язання, за накладною № 5/31292 від 30.09.2017 починаючи з 21.10.2017 відбулося прострочення виконання грошового зобов'язання, за накладними № 7/14472 від 05.10.2017, № 7/14473 від 05.10.2017 починаючи з 27.10.2017 відбулося прострочення виконання грошового зобов'язання, за накладною № 7/17428 від 30.11.2017 починаючи з 22.12.2017 відбулося прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до п. 8.3. договору, за прострочення оплати товару поставленого відповідно до п. 7.3. договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості простроченого зобов'язання за кожен день прострочки, інфляційні та штраф у вигляді двадцяти процентів річних від простроченої суми.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року)

Сторони, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлюють, що термін нарахування штрафних санкцій за прострочку зобов'язання припиняється через три роки коли зобов'язання мало бути виконано (п. 8.5. договору).

Оскільки положення договору містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій не припиняється зі сплином 6 місяців.

Судом перевірено правильність наданого позивачем розрахунку пені та встановлено, що останній відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, проведений з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання та за відповідний період прострочення, а тому визнаються обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 13 057, 86 грн. - пені за загальний період з 23.10.2017 по 02.02.2018.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 39 258, 85 грн. - штрафу у розмірі 20 % річних від простроченої суми, суд відзначає наступне.

Так, у випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 у справі №42/252, від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011 та від 09.04.2012 у справі №20/246-08, а також у постанові Вищого господарського суду України від 16.02.2016 у справі № 910/20528/15.

Судом перевірено розрахунок заявленого до стягнення з відповідача розміру штрафу, з урахуванням приписів чинного законодавства України та п. 8.3. договору, та встановлено, що позивачем допущено помилку у розрахунку суми штрафу, оскільки 20 % річних від простроченої суми - 195 294, 26 грн. становить 39 058, 85 грн., тож за розрахунком суму обґрунтованою до стягнення є сума штрафу у розмірі 39 058, 85 грн., а тому вимога в цій частині підлягає задоволенню частково.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 1 386, 00 грн. - 3 % річних за період з 26.09.2017 по 02.02.2018, 5 098, 87 грн. - інфляційних втрат за період з 26.09.2017 по 02.02.2018.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат і встановив, що у розрахунку допущені помилки у визначенні розміру нарахування 3 % річних та інфляційних втрат.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума 3 % річних у загальному розмірі 1 385, 99 грн. (розрахунок здійснений у правовому порталі України Ліга Закон), яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання за загальний період з 26.09.2017 по 02.02.2018 та сума інфляційних втрат у розмірі 5 098, 39 грн. за період з 26.09.2017 по 02.02.2018, а тому вимога в цій частині також підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, враховуючи, що спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій відповідача, приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, при подачі позову до Господарського суду міста Києва позивачем було переплачено судовий збір в сумі 762, 30 грн., так як, виходячи із заявленої ціни позову у даній справі, в силу вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» позивач зобов'язаний сплатити судовий збір в сумі 3 811, 44 грн., однак сплатив - 4 573, 74 грн.

Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; повернення заяви або скарги; відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв'язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, приймаючи до уваги положення ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", враховуючи те, що клопотання про повернення зайво сплаченої суми судового збору позивачем не заявлено, повернення судового збору, не здійснюється.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з відповідним клопотанням у порядку передбаченому ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДПОСТАЧ ПЛЮС" (04201, м. Київ, проспект Маршала Рокоссовського, буд. 3, ідентифікаційний код - 40018233) на користь Публічного акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 11, ідентифікаційний код - 01373298) 13 057 (тринадцять тисяч п'ятдесят сім) грн. 86 коп. - пені, 1 385 (одну тисячу триста вісімдесят п'ять) грн. 99 коп. - 3 % річних, 5 098 (п'ять тисяч дев'яносто вісім) грн. 39 коп. - інфляційних втрат, 39 058 (тридцять дев'ять тисяч п'ятдесят вісім) грн. 85 коп. - штрафу та 3 808 (три тисячі вісімсот вісім) грн. 43 коп. - судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено: 04.05.2018.

Суддя Щербаков С.О.