ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 908/2897/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Міщенка І.С.

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Приморського відділу Державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.10.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., судді Геза Т.Д., Будко Н.В.)

за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" на дії Приморського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торг-Строй Компанія"

про витребування майна із чужого незаконного володіння,

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торг-Строй Компанія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком"

про стягнення 12 000,00 грн.,

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Торг-Строй Компанія"

про визнання договору недійсним та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" (далі - стягувач) звернулося до суду зі скаргою на дії заступника начальника відділу Приморського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Шевченка Сергія Олександровича (далі - ДВС), згідно якої просило визнати неправомірними дії заступника начальника відділу ДВС та скасувати винесену ним постанову про закінчення виконавчого провадження від 07.07.2017 № 51087552 (далі - постанова).

Скарга мотивована тим, що дії заступника начальника відділу ДВС порушують права та інтереси стягувача, оскільки вказаною посадовою особою ДВС не здійснено жодних заходів, які б були направлені на пошук та виявлення майна, яке підлягає поверненню згідно наказу суду, внаслідок чого нею було безпідставно прийнято постанову.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 30.08.2017 (суддя Бойко І.А.), відмовлено у задоволенні скарги.

Оскарженою постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.10.2017, вказану ухвалу суду скасовано та скаргу задоволено.

У касаційній скарзі ДВС просить скасувати вище вказану постанову суду, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на порушення і неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги ДВС посилалася на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин Інструкцію про проведення виконавчих дій від 15.12.1999 № 74/5, оскільки вона втратила чинність та застосуванню підлягали Закон України "Про виконавче провадження", у редакції від 03.11.2016 та Інструкція з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржену постанову суду, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Господарського суду Донецької області від 12.10.2015 у справі № 908/2897/15, яке набрало законної сили, зокрема визнано недійсним договір зберігання від 03.06.2014, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" (далі-боржник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торг-Строй Компанія", витребувано з незаконного володіння боржника на користь стягувача майно, а саме: екскаватор-планувальник ЕО-43212, серійний номер ХТС53228R (далі-майно).

На виконання вищевказаного рішення Господарським судом Донецької області 30.10.2015 видано відповідний наказ.

16.05.2016 ДВС винесено постанову ВП № 51087552 про відкриття виконавчого провадження за наведеним наказом.

Також встановлено, що ДВС двічі здійснювалися перевірки боржника щодо виконання наказу та встановлено, що рішення суду у добровільному порядку у визначений строк ним не виконано, у зв'язку з чим складалися відповідні акти та приймалися відповідні постанови про накладення на боржника штрафу, а також вносилось подання до Приморського відділу поліції ГУНП в Донецькій області про притягнення до кримінальної відповідальності керівника боржника.

07.07.2017 ДВС прийнято постанову, яка обґрунтована статтею 63 Закону України "Про виконавче провадження" та мотивована тим, що рішення суду не може бути виконано без участі боржника, оскільки майно, яке необхідно передати стягувачу не належить боржнику, а належить стягувачу.

Відмовляючи у задоволенні скарги стягувача суд першої інстанції, виходив з того, що дії ДВС відповідають вимогам Закону України "Про виконавче провадження", у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Скасовуючи вказану ухвалу суду та задовольняючи скаргу апеляційний суд свій висновок мотивував тим, що рішенням суду було витребувано у боржника майно з незаконного володіння, а не зобов'язано його передати стягувачу, тому такі виконавчі дії ДВС можуть бути виконані без участі боржника відповідно до п.5.9 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 № 74/5. Крім того, апеляційним судом зазначено, що ДВС не доведено відсутність майна у боржника.

Підстави для скасування оскарженої постанови суду відсутні виходячи із наступного.

Відповідно до приписів частини 1-ї статті 115 Господарського процесуального кодексу України, у редакції чинній до 15.12.2017, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Частиною першою статті 116 наведеного Кодексу передбачено, що виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Після набрання судовим рішенням законної сили наказ видається за заявою стягувачу чи прокурору, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, або надсилається стягувачу рекомендованим чи цінним листом. Накази про стягнення судового збору надсилаються до органів державної виконавчої служби (ч.1).

Приписами статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1). Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ч.2).

Згідно статті 63 наведеного Закону, за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження (ч.1). У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (ч.2). Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (ч.3).

Пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 та зареєстрована в цьому ж Міністерстві 02.04.2012 за N 489/20802, визначено зокрема, що у постанові про закінчення виконавчого провадження виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону.

Згідно пунктів 22-24 розділу VІІІ наведеної Інструкції, передача стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, здійснюється в установлений виконавцем строк за участю сторін виконавчого провадження. У разі наявності інформації про місцезнаходження предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження вказує час та місце примусового виконання рішення про передачу стягувачу присуджених предметів, а також попереджає стягувача про повернення йому виконавчого документа на підставі пункту 4 частини першої статті 37 Закону, якщо він не з'явиться на виконання без поважних причин. Виконавець в присутності понятих вилучає у боржника предмети, зазначені у виконавчому документі, і передає їх стягувачу або його представнику, про що складає акт передачі. Акт складається у трьох примірниках. Один примірник акта залишається у виконавчому провадженні, інші - вручаються стягувачу та боржникові або їх представникам під підпис. В акті зазначаються реквізити виконавчого документа та номер виконавчого провадження, прізвища, імена та по батькові виконавця, сторін виконавчого провадження та інших осіб, які беруть участь у передачі майна, короткий опис майна. Акт підписується виконавцем та сторонами виконавчого провадження, а також іншими особами, які беруть участь у передачі майна. У разі відмови сторін виконавчого провадження від підпису про це зазначається в акті. У разі відсутності боржника та якщо рішення може бути виконано без його участі, виконання рішення проводиться за участю стягувача або його представника та двох понятих.

Встановивши, що ДВС не доведено відсутність майна у боржника та те, що рішення суду не може бути виконано без участі боржника, суд апеляційної інстанції дійшов правильного, на підставі зазначених норм права, висновку, що ДВС безпідставно прийнято постанову.

За таких обставин, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про те, що ДВС приймаючи спірну постанову дійшла передчасного висновку про закінчення виконавчого провадження, оскільки апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави ДВС для вчинення такої дії.

Відтак, висновок апеляційного суду про наявність підстав для задоволення скарги, є законним та обґрунтованим.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності оскарженої постанови суду апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів касаційної інстанції не може погодитися з висновком апеляційного суду про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати статтю 11 Закону України "Про виконавче провадження", який був прийнятий 30.06.1999 та п.5.9 Інструкції про проведення виконавчий дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 № 74/5, оскільки на момент прийняття ДВС постанови, вони втратили чинність, а тому застосуванню не підлягали.

Разом з тим відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин наведене не вплинуло на правильність винесеної судом апеляційної інстанції по суті скарги постанови, а зазначені у касаційній скарзі доводи у цій частині не є підставами для її скасування.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати належить покласти на ДВС.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приморського відділу Державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.10.2017 у справі Господарського суду Донецької області №908/2897/15, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

І.С. Міщенко