ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

05.05.2018р. Справа №905/817/18

за заявою від 27.04.2018р. №2018/08-01/474 Комунального комерційного підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа», м.Маріуполь

до боржника ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільне підприємство "Азовмашпром"

про видачу судового наказу про стягнення заборгованості в сумі 93609,57 грн.

суддя Левшина Г.В.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа», м.Маріуполь, заявник, звернувся до господарського суду Донецької області із заявою від 27.04.2018р. №2018/08-01/474 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з боржника, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільне підприємство "Азовмашпром", заборгованості в сумі 93609,57 грн.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неналежне виконання боржником своїх зобовязань за договором на відпуск теплової енергії №41-41 від 01.10.2005р. та додаткову угоду до нього №1 в частині повної та своєчасної оплати вартості наданих послуг з теплопостачання, акти на підключення опалення, рахунки-фактури за період з 30.11.2014р. по 31.03.2018р.

Дослідивши вищевказану заяву та додані до неї документи, судом встановлено наступне:

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Сттатею 714 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Згідно ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

01.10.2005р. між сторонами був підписаний договір на відпуск теплової енергії №41-41, за умовами якого заявник (постачальник) зобовязався подавати теплову енергію для обєктів споживача, перерахованих у додатку до договору, а боржник (споживач ), взяв на себе зобовязання щомісячно оплачувати послуги теплопостачання у відповідності з обсягами теплоспоживання.

За змістом вищезазначеної заяви про видачу судового наказу, на підставі актів підключення опалення заявником було поставлено боржнику теплову енергію в період з листопада 2014р. по березень 2018р. на загальну суму 93609,57 грн.

Як зазначає заявник, на виконання умов договору №41-41 від 01.10.2005р., ним виставлено боржнику відповідні рахунки-фактури з 30.11.2014р. по 31.03.2018р. на оплату відпущеної теплоенергії.

За умовами п.4.1 договору (в редакції додаткової угоди №1 від 03.03.2009р.) споживач за отриману теплову енергію здійснює оплату за фіксованими тарифами, затвердженими Маріупольським виконавчим комітетом міської ради, згідно отриманих рахунків у термін, що не перевищує 5 банківських днів з моменту вручення рахунку. Рахунок вручається постачальником під розпис уповноваженій особі або робітникам організації споживача. У випадку неотримання рахунку до 10-го числа місяця наступного ра розрахунковим, споживач зобов'язаний самостійно отримати рахунок у постачальника.

Проте, як зазначає заявник, боржник свої зобов'язання з оплати наданих послуг з теплопостачання у повному обсязі не виконав, грошові кошти в сумі 93609,57 грн. не сплатив.

За таких обставин, Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа», м.Маріуполь звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільне підприємство "Азовмашпром" вищевказаної заборгованості.

За змістом ч.1 ст.147 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Відповідно до ст.148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Одночасно, положеннями статті 152 встановлено вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу.

Відтак, згідно приписів п.5 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для предявлення позову в суд за такою вимогою.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом статей 260-261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено вище, відповідач мав сплатити вартість отриманої кількості теплової енергії у термін, що не перевищує 5 банківських днів з моменту вручення рахунку. Тобто, за надані послуги з теплопостачання у листопаді, враховуючи отримання рахунку 18.12.2014р. боржник мав сплатити до 25.12.2014р. включно.

Як наслідок, позивач дізнався про порушення відповідачем свого права на отримання оплати за надані у листопаді 2014р. послуги з теплопостачання, відповідно, 25.12.2014р., у зв'язку з чим право позивача на відповідний позов виникло з наступного дня, тобто 26.12.2014р.

Виходячи з того, що позовна заява направлена до суду 27.04.2018р., судом встановлено, що з моменту виникнення права вимоги щодо стягнення боргу за період з 25.12.2014 по 26.04.2015р. пройшов строк, який перевищує позовну давність встановлену законом.

Суд зазначає, що, в силу приписів п.7 ч.1 ст.155 Господарського процесуального кодексу України при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість вимог заявлених стягувачем по суті.

Відтак, як встановлено вище, підставою для відмови у видачі наказу є, зокрема, встановлення судом обставин спливу позовної давності щодо заявленої вимоги. Як вбачається, зазначена підстава для відмови у видачі судового наказу свідчить про наявність у суду обовязку здійснити певний аналіз обґрунтованості вимог заявника на предмет порушення його права, щодо спливу позовної давності, в тому числі щодо наявності прострочення виконання зобовязання боржником (зокрема, з метою визначення періоду, який знаходиться в межах позовної давності).

Проте, такі повноваження суду в межах наказного провадження є обмеженими, враховуючи функціональне призначення інституту наказного провадження та принцип пропорційності господарського судочинства (ст.15 ГПК).

Так, встановлення судом факту заявлення вимог поза межами позовної давності, навіть щодо частини періоду нарахування в межах певного виду вимог, свідчить про відсутність безспірності вимог, що є обовязковим критерієм при здійсненні наказного провадження.

При цьому, суд зазначає, що законом не передбачено обовязок суду здійснювати перерахунок заявлених вимог (визначати періоди заборгованості, які заявлені в межах позовної давності) та право суду видавати судовий наказ на частину заборгованості, заявленої в межах конкретного виду вимоги (у межах позовної давності).

За таких обставин, виходи з того, що заявником не дотримано встановлений ст.257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення всієї заборгованості, враховуючи, що заявлення вимог про стягнення боргу за період, який виходить за межі позовної давності, є підставою для відмови у видачі наказу, заява від 27.04.2018р. №2018/08-01/474 Комунального комерційного підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа», м.Маріуполь до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільне підприємство "Азовмашпром" про видачу судового наказу про стягнення заборгованості в сумі 93609,57 грн. підлягає залишенню без задоволення.

При цьому, суд зазначає, що згідно з ч.2 ст.153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку (у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч. 2 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись ст.ст.76, 77, 147, 148, 150, 152, 153, 154, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити Комунальному комерційному підприємству Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа», м.Маріуполь у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільне підприємство "Азовмашпром" заборгованості в сумі 93609,57 грн.

Ухвала підписана 05.05.2018р.

Згідно із ст.235 Господарського процесуального кодексу України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина