ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2018р. Справа № 914/295/18

За позовом: Фізичної особи - підприємця Щура Михайла Пилиповича, с. Урич Сколівського району Львівської області,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівський будівельний холдинг", м. Львів

про стягнення заборгованості

Суддя Манюк П.Т.

За участю секретаря Чорної І.Б.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

Розглядається справа за позовом фізичної особи - підприємця Щура Михайла Пилиповича до товариства з обмеженою відповідальністю "Львівський будівельний холдинг" про стягнення заборгованості.

Ухвалою суду від 19.03.2018 було відкрито провадження у справі № 914/295/18 за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 16.04.2018.

Представник позивача в судове засідання 16.04.2018 не з'явився, на електронну адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача чи його представника. Представник відповідача в судове засідання 16.04.2018 не з'явився, докази отримання відповідачем ухвали суду про відкриття провадження в матеріалах справи відсутні. Ухвалою від 16.04.2018 розгляд справи відкладено на 07.05.2018.

Представник позивача в судове засідання 07.05.2018 не з'явився, на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача чи його представника.

Відповідача явку уповноваженого представника в судове засідання 07.05.2018 не забезпечив, конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі повернувся на адресу суду з поштовою відміткою: «За закінченням терміну зберігання». Ухвали про відкриття провадження і відкладення розгляду справи скеровувалися відповідачу за адресою вказаною у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців: 79022, м. Львів, вул. Городоцька, 174.

Відповідно до п.5 ч.6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Позиція позивача.

Фізична особа - підприємець Щур Михайло Пилипович (надалі - позивач, виконавець) звернувся в господарський суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Львівський будівельний холдинг" (надалі - відповідач, замовник) про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 28.08.2015 між сторонами у справі було укладено договір про надання послуг № 7 (надалі - договір), відповідно до якого виконавець зобов'язувався надавати послуги замовнику щодо виконання робіт на його об'єктах (надання механізмів та транспортних засобів, перевезення вантажів), а замовник - підтвердити фактично надані послуги та оплатити їх вартість згідно з виставленими рахунками та підписаними актами виконаних робіт.

На виконання умов договору позивач надав, а відповідач прийняв послуги на загальну суму 40 000,00 грн, що підтверджуються актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.08.2015 № ОУ-0000010.

Відповідно до п. 2.4. договору, замовник зобов'язувався оплачувати надані послуги протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту підписання актів виконаних робіт.

Як зазначає позивач у позовній заяві, частину вартості наданих послуг, а саме суму в розмірі 26 000,00 грн, ТОВ «Львівський будівельний холдинг» оплатило, однак, в порушення умов договору решту суми в розмірі 14 000, 00 грн відповідач позивачу не оплатив.

06 березня 2017 року позивач звернувся до відповідача з претензією про сплату боргу в розмірі 14 000, 00 грн. Оскільки вимоги позивача відповідачем задоволені не були, позивач був змушений звернутися з позовом до суду.

Крім основної суми боргу позивач також просить суд стягнути з відповідача 3 787, 74 грн - інфляційних втрат, 886, 00 грн - 3% річних та пеню в розмірі 9 556, 35 грн.

Позиція відповідача.

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву чи доказів погашення заборгованості до суду не подав.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково виходячи із таких мотивів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України). Згідно зі ст. 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Як встановлено судом, 28.08.2015 між сторонами у справі було укладено договір про надання послуг № 7, відповідно до якого виконавець (позивач) зобов'язувався надавати послуги замовнику (відповідачу) щодо виконання робіт на його об'єктах (надання механізмів та транспортних засобів, перевезення вантажів), а замовник - підтвердити фактично надані послуги та оплатити їх вартість згідно з виставленими рахунками та підписаними актами виконаних робіт.

Відповідно до п. 2.1., п. 2.1. договору, вартість послуг згідно із умовою договору визначається кількістю фактично відпрацьованих машино-годин та вартістю однієї машино-години використаного замовником механізму або транспортного засобу і погоджується сторонами на момент виникнення послуги, що відображається у рахунках та актах виконання робіт. Вартість транспортних послуг по перевезенню вантажів визначається за 1 (одну) надану виконавцем послугу автотранспортним засобом, або за 1 (один) кілометр загального пробігу і проводиться замовником по ціні, що погоджується сторонами на момент виникнення послуги та відображається в рахунках та актах виконаних робіт.

Сторони погодили, що загальна вартість договору складається з вартості наданих транспортних послуг, послуг машинами та механізмами (п. 2.3. договору).

Позивач надав, а відповідач прийняв послуги на загальну суму 40 000, 00 грн, що підтверджуються актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.08.2015 № ОУ-0000010.

Відповідно до п. 2.4. договору, замовник зобов'язувався оплачувати надані послуги протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту підписання актів виконаних робіт.

Як зазначає позивач у позовній заяві, частину вартості наданих послуг відповідачем оплачено, а саме сума в розмірі 26 000, 00 грн, однак решту суми в розмірі 14 000, 00 грн відповідач позивачу не оплатив.

06 березня 2017 року позивач звертався до відповідача з претензією про сплату боргу в розмірі 14 000, 00 грн. Оскільки вимоги позивача відповідачем задоволені не були, позивач звернувся з позовом до суду.

Відповідно до статті ст. 526 ЦК України, 193 ГК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За умовами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктами 1, 3 частини 1 статті 129 Конституції України одними з основних засад судочинства визначені рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 2 ГПК України, принципами господарського судочинства, є зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, розумність строків розгляду справи. За умовами ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на вищевикладене, господарським судом були створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Відповідачем не представлено доказів сплати заборгованості за договором, наявність заборгованості належними доказами не спростовано, тому позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 14 000, 00 грн основного боргу підлягають до задоволення.

Крім основної суми боргу позивач також просить суд стягнути з відповідача 3 787, 74 грн - інфляційних втрат, 886, 00 грн - 3% річних та пеню в розмірі 9 556, 35 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевіривши розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, вважає їх підставними, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі 886, 00 грн та 3 787, 74 грн інфляційних втрат підлягають до задоволення.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються з приписами, встановленими Господарським кодексом України. Так, відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п. 5.3 договору у випадку порушення термінів оплати передбачених цим договором, замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості неоплачених послуг за кожен день прострочення.

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається із розрахунку позивача, останній нараховує відповідачу пеню у розмірі 9 556, 35 грн за період з 20.10.2015 по 28.11.2017 (сумарна кількість днів - 771). Однак, правомірним є нарахування відповідачу пені за період, що не перевищує шестимісячного строку, починаючи від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, при цьому правильним періодом для розрахунку є з 07.09.2015 по 06.03.2016 (з врахуванням положень п. 2.4. договору та ст. 254 ЦК України).

Таким чином, враховуючи період нарахування пені, зазначений позивачем в позовній заяві, пеня підлягає нарахуванню за період з 20.10.2015 по 06.03.2016, тому позовні вимоги про стягнення пені підлягають до часткового задоволення, у загальному розмірі 2 344, 11 грн.

Судові витрати слід покласти на відповідача у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2,13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» (79022, м. Львів, вул. Городоцька, 174, ) на користь фізичної особи - підприємця Щура Михайла Пилиповича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) суму в розмірі 22 209, 08 грн, з яких:

- 14 000, 00 грн - основного боргу;

- 3 787, 74 грн - інфляційних втрат;

- 886, 00 грн - 3% річних;

- 2 344, 11 грн - пені;

- 1 191, 23 грн - судового збору.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено до Львівського апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя Манюк П.Т.