ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 33/5009/8037/11

розглянув у письмовому провадженні заяву Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 10.05.2017 (Головуючий суддя - Стратієнко Л. В., судді Кондратова І. Д., Корнілова Ж. О.) у справі Господарського суду Запорізької області за позовом Бердянського міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Виконавчого комітету Бердянської міської ради, Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Комунального підприємства "Бердянське бюро технічної інвентаризації" про визнання частково недійсним рішення, визнання права власності та витребування майна,

1. 26.02.2018 ухвалою Верховного Суду допущено справу № 33/5009/8037/11 та відкрито провадження за заявою Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 10.05.2017.

2. Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), у редакції, чинній з 15.12.2017, заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у господарських справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

3. 28.03.2018 Верховний Суд ухвалив призначити справу № 33/5009/8037/11 за заявою Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" та здійснити перегляд постанови Вищого господарського суду України від 10.05.2017 без повідомлення учасників справи.

Короткий зміст позовних вимог

4. 20.11.2011 Бердянський міжрайонний прокурор (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - Позивач-1) звернувся до Виконавчого комітету Бердянської міської ради (далі - Відповідач-1) та Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" (далі - Відповідач-2) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (далі - Третя особа-1), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Комунального підприємства "бердянське бюро технічної інвентаризації" (далі - Третя особа-2) з позовом про визнання недійсним пункту 6.7 рішення Відповідача-1 № 399 від 07.07.2005 "Про оформлення права власності"; визнання права власності за державою Україна в особі Позивача-1 на об'єкти нерухомого майна Відповідача-2 за адресою: вул. Волкова - вул. Котляревського, 24/12, м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основних будівель "А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н", прибудов "а, а1, к, н, н1, н2", ганку до "а", сходів до "Б", сходів до "В", двох сходів до "З", ганку до "к", двох ганків до "Л", сходів до "н2", складу-ангару "Ж", навіса "И", сарая "М", альтанки "О", парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємкостей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, IV, V; витребування із чужого незаконного володіння Відповідача-2 нерухомого майна Відповідача-2 за адресою: вул. Волкова - вул. Котляревського, 24/12, м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основних будівель "А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н", прибудов "а, а1, к, н, н1, н2", ганку до "а", сходів до "Б", сходів до "В", двох сходів до "З", ганку до "к", двох ганків до "Л", сходів до "н2", складу-ангару "Ж", навіса "И", сарая "М", альтанки "О", парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємкостей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, IV, V і повернути у власність держави в особі Позивача-1.

Позовна заява мотивована тим, що пункт 6.7 вказаного рішення суперечить вимогам законодавства, оскільки це рішення прийнято щодо майна, яке є державною власністю та за відсутності згоди Позивача-1.

Короткий зміст постанови, про перегляд якої подано заяву

5. 10.05.2017 Вищий господарський суд України вирішив касаційну скаргу Відповідача-2 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Запорізької області від 19.04.2012 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 залишити без змін.

6. Судове рішення мотивоване тим, що господарські суди попередніх інстанцій, встановивши, що рішення Відповідачем-1 прийнято в межах його компетенції, однак, врахувавши, що на момент його прийняття спірне майно перебувало у державній власності, а Позивач-1 не надавав згоди на його передачу до статутного фонду Відповідача-2, дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірний пункт 6.7 рішення Відповідача-1 порушує право держави і є незаконним. Суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для визнання права власності на спірне майно відповідно до вимог статті 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Апеляційний суд, врахувавши, що Позивачу-1 та Прокурору стало відомо про порушення права державної власності на спірне майно у цій справі за наслідками проведеної прокуратурою у 2011 році перевірки, дійшов правильного висновку про те, що позов був поданий Прокурором в межах строку позовної давності.

Вимоги заяви про перегляд судового рішення

7. 14.12.2017 Відповідач-2 (Заявник) подав заяву про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 10.05.2017 в порядку Розділу ХІІ-2 ГПК України, в редакції до 15.12.2017, у якій просив рішення Господарського суду Запорізької області від 19.04.2012, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016, постанову Вищого господарського суду України від 10.05.2017 скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Мотиви заяви про перегляд судового рішення

8. Заява мотивована тим, що судом касаційної інстанції допущено неоднакове застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, на обґрунтування чого послався на постанову Вищого господарського суду України від 02.11.2017 у справі № 922/2428/16, а також невідповідність судового рішення у даній справі викладеному в постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі № 3-932гс17 (17/108-11/24) висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

9. Відзиви на заяву від учасників справи не надійшли.

10. Згідно із пунктами 1, 3 статті 111-16 ГПК України, в редакції, чинній до 15.12.2017, заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

11. Таким чином для застосування як пункту 1, так і пункту 3 наведеної статті необхідно встановити наявність таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права; ухвалення різних за змістом судових рішень; спірні питання виникли у подібних правовідносинах. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб'єктного складу учасників відносин, об'єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Ухвалення різних за змістом судових рішень має місце у разі, коли суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох чи більшої кількості справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень.

Короткий зміст судових рішень, на які посилається заявник

Щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права

12. У постанові від 02.11.2017 у справі № 922/2428/16 Вищий господарський суд України погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, як сторона спірного правочину про порушення свого права було обізнане з дати його укладення, проте, незважаючи на це та всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором позову не вжило заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі. У зв'язку з цим визнав обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України з пропуском позовної давності, однак Регіональне відділення Фонду державного майна України, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушувало, а також не надало доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду та наявність таких під час вирішення спору не було встановлено, з огляду на що у задоволенні позову було відмовлено з підстав спливу строку позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у спорі.

Вказана постанова суду касаційної інстанції не може вважатися прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих же норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки предметом позову Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області до товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничої фірми "Полюс-Н" є визнання недійсним укладеного між сторонами договору оренди нежитлового приміщення та зобов'язання відповідача звільнити їх і повернути орендодавцю. Як наслідок предмет, підстави позову, фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, як і їх матеріально-правове регулювання у справі №33/5009/8037/11 та у справі №922/2428/16 є різними, що виключає неоднакове застосування Вищим господарським судом України одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Щодо невідповідності постанови висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України

13. У наданій для порівняння постанові від 18.10.2017 у справі №17/108-11/24 Верховний Суд України, скасовуючи постанову Вищого господарського суду України від 03.08.2016 і залишаючи в силі постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності, висловив правову позицію про те, що дія положень закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист інтересів держави, зокрема в особі Фонду державного майна України (далі - ФДМУ). Закон не наділяє прокурора повноваженнями порушувати питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду. При зверненні до суду з позовом в інтересах держави в особі ФДМУ прокурор заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності, проте ФДМУ, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушував, а також не надав доказів поважності причин пропуску звернення до суду. Натомість суд касаційної інстанції зазначені положення законодавства не врахував і фактично наділив прокурора статусом самостійного позивача та помилково дійшов висновку, що відлік позовної давності розпочався з 2011 року - з моменту виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту відсутності у Циблівської сільської ради повноважень щодо оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна.

Таким чином, йдеться про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права (статті 257, 261, 267, 268 ЦК) у подібних правовідносинах.

Висновки Верховного Суду

14. У даній справі № 33/5009/8037/11 предметом розгляду є вимоги про визнання недійсним та скасування пункту 6.7 рішення Відповідача-1 № 399 від 07.07.2005 "Про оформлення права власності", визнання права власності держави в особі Позивача-1 на об'єкти нерухомого майна Відповідача-2 за адресою: вул. Волкова - вул. Котляревського, 24/12, м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основних будівель "А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н", прибудов "а, а1, к, н, н1, н2", ганку до "а", сходів до "Б", сходів до "В", двох сходів до "З", ганку до "к", двох ганків до "Л", сходів до "н2", складу-ангару "Ж", навіса "И", сарая "М", альтанки "О", парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємкостей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, IV, V; витребування із чужого незаконного володіння Відповідача-2 нерухомого майна Відповідача-2 за адресою: вул. Волкова - вул. Котляревського, 24/12, м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основних будівель "А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н", прибудов "а, а1, к, н, н1, н2", ганку до "а", сходів до "Б", сходів до "В", двох сходів до "З", ганку до "к", двох ганків до "Л", сходів до "н2", складу-ангару "Ж", навіса "И", сарая "М", альтанки "О", парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємкостей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, IV, V і повернути у власність держави в особі Позивача-1.

15. Положеннями статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Одним із зазначених органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. За змістом положень статті 2 ГПК України, в редакції, чинній до 15.12.2017, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Відповідно до положень частин 2, 4 статті 29 ГПК України, в редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), статтею 256 ЦК України визначено як позовну давність. За правилами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі Позивача (Фонду державного майна України), але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі №3-23гс14, від 25.03.2015 у справі №11/163/2011/5003, від 22.03.2017 у справі №5004/2115/11, від 07.06.2017 у справі №910/27025/14.

При цьому у даній справі суди зазначали про безпідставність посилань сторін на Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України, до якого входить і спірне майно, який було складено Позивачем на виконання вимог постанови Верховного Суду України від 11.11.1996 № 461/96-ВР "Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови Верховної Ради України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього союзу РСР" і який було підписано, зокрема і представником Позивача. Незважаючи на викладене та всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання Прокурором позову Позивач не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

При зверненні до суду з позовом в інтересах держави в особі Позивача Прокурор заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності, проте Фонд державного майна України, набувши статусу Позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушував, оскільки вважав, що цей строк не порушено, доказів поважності причин пропуску звернення до суду не надав. Натомість суди апеляційної та касаційної інстанцій зазначених положень законодавства не врахували та дійшли висновку, що відлік позовної давності розпочався з 2011 року - із моменту виявлення прокуратурою під час проведення перевірки відсутності у Федерації незалежних профспілок України повноважень щодо оформлення права власності на спірний майновий комплекс.

16. Суд першої інстанції, відхиляючи заяву Відповідача-2 про застосування позовної давності, взагалі виходив із того, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги про визнання недійсним акта органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право. Проте положення пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширювалися на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Наведена правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №32/5009/5385/11, від 10.04.2018 у справі №11/5009/7731/11 та від 11.04.2018 у справі №30/5009/7730/11.

17. Крім того, слід зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16).

Отже, з порушенням вимог статей 261, 268 ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, наведеної у постанові від 18.10.2017 у справі №17/108-11/24, суди у справі, що розглядається, дійшли помилкового висновку щодо початку перебігу позовної давності, відтак, неправильно застосували наслідки спливу позовної давності, передбачені статтею 267 цього Кодексу. Таким чином, у справі, що розглядається, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність пропуску Позивачем строку позовної давності є передчасним.

18. За таких обставин, суд допустив неоднакове і помилкове застосування норм матеріального права, подальші висновки судів про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог є передчасними, тому ухвалені судові рішення у справі підлягають скасуванню.

19. Статтями 32 - 34, 43, 84 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, визначено обов'язковість встановлення судом при вирішенні спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при розгляді справи. Відповідно до частини 1 статті 111-23 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, Верховний Суд України розглядає справи за правилами, визначеними розділом XII1 цього Кодексу, тобто за правилами перегляду судових рішень у касаційному порядку, тоді як згідно з частиною 2 статті 111-7цього Кодексу суд касаційної інстанції не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи перешкоджає ухваленню нового рішення, тому справа №33/5009/8037/11 підлягає передачі на розгляд до Господарського суду Запорізької області.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, у редакції, чинній з 15.12.2017, статтями 111-23, 111-24, 111-26 Господарського процесуального кодексу України, в редакції, чинній до 15.12.2017, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Заяву Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 10.05.2017 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Запорізької області від 19.04.2012, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 та постанову Вищого господарського суду України від 10.05.2017 у справі № 33/5009/8037/11 скасувати.

3. Справу № 33/5009/8037/11 направити на розгляд до Господарського суду Запорізької області.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Пільков

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак