РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2018Справа № 910/2556/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Блажівської О.Є, при секретарі судового засідання Хмельовському В.О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу №910/2556/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрпошта"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАСК"

про стягнення 112501,08 грн,

Представники учасників справи:

від позивача: Майдюк В.П. (довіреність №150318-02/Р-421 від 15.03.2018)

Левченко С.М. (довіреність №260218-03/Р-121 від 26.02.2018)

від відповідача: не з'явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Укрпошта", 05.03.2018, звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАСК", про стягнення 112501,08 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані, неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов'язань за Договором поставки №180717-02/12Р43/ від 18.07.2017 в частині строків поставки товару.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини 6 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2018 відкрито провадження у справі, справу призначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 30.03.2018.

У судове засідання, призначене на 30.03.2018 року, представники позивача з'явилися.

У судове засідання, призначене на 30.03.2018 року, представник відповідача не з'явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, заяв по суті справи у встановлений судом строк не подав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2018 судове засідання було відкладено до 02.05.2018.

12.04.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" надійшла заява про уточнення (збільшення) позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу крім прав та обов'язків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач вправі, зокрема, збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 2 ст.252 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Таким чином, з урахуванням ч.2 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті розпочався з відкриття першого судового засідання у справі №910/2556/18, тобто з 30.03.2018.

Проте, як встановлено судом, заяву Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" було подано через відділ діловодства Господарського суду міста Києва 12.04.2018, про що свідчить штамп канцелярії суду на першому аркуші заяви, тобто з порушення строків для подання такої заяви.

Згідно з ч.2 ст.207 Господарського процесуального кодексу України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

З огляду на викладене, з урахуванням положень п.2 ч.2 ст.46 та ч.2 ст.252 Господарського процесуального кодексу суд залишає без розгляду заяву Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" про уточнення (збільшення) позовних вимог.

У судове засідання, призначене на 02.05.2018, представники позивача з'явилися, надали пояснення по суті спору, підтримали позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з'явився та станом на 02.05.2018 вимог ухвали суду від 12.03.2018, зокрема, щодо подання відзиву на позов, не виконано, хоча ухвалу про відкриття провадження у справі було отримано 21.03.2018, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення №925.

Згідно з частинами 1, 3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 12.03.2018 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Згідно з ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, а також приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 02.05.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.07.2017 між Публічним акціонерним товариством "Укрпошта" (далі - Позивач, Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ХАСК" (далі - Відповідач, Постачальник) був укладений Договір поставки №180717-02/12р43/ (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору Постачальник зобов'язується поставити Покупцю у власність продукцію, найменування, код УКТЗЕД, технічні характеристики, кількість та ціна якої зазначено у Технічній специфікації (Додаток № 1 до цього Договору, який є невід'ємною частиною Договору) - (ДК 021:2015-44420000-0 Будівельні товари) - далі продукція, а Покупець зобов'язується прийняти продукцію і оплатити її в порядку та на умовах цього Договору.

Пунктом 3.1. Договору визначено, що ціна Договору становить 2 052961,92 грн.

Відповідно до пункту 5.1. Договору строк поставки - партіями, згідно письмової заявки Покупця, у строк, що не перевищує 14 (чотирнадцяти) днів з моменту отримання письмової заявки Покупця Постачальником.

Згідно із пунктом 5.2. Договору поставка продукції здійснюється Постачальником на склад Покупця, згідно Додатку №2 до цього Договору. ( 03999, м.Київ, вул. Георгія Кірпи,2).

Відповідно до пункту 5.4. Договору перехід права власності на продукцію відбувається після її фактичної передачі на підставі належно оформлених первинних документів (товарно-транспортної накладної, видаткової накладної) на склад Покупця.

Пунктом 10.1. Договору сторони погодили, що цей Договір набирає чинності з моменту підписання Сторонами, скріплення печатками Сторін і діє до 31 грудня 2017 року включно, але в будь-якому випадку до повному виконання Сторонами своїх зобов'язань в частині розрахунків.

Судом встановлено, що позивачем, на виконання п.5.1. Договору було сформовано 3 заявки на поставку продукції, а саме:

- Заявка №1 від 18.07.2017 (вих. №431-570) на поставку продукції, загальною вартістю 636 057,50 грн зі строком передачі продукції в строк до 15.08.2017;

- Заявка №2 від 04.09.2017 (вих. №412-707) на поставку продукції, загальною вартістю 337 762,80 грн зі строком передачі продукції в строк до 11.09.2017;

- Заявка №3 від 26.09.2017 (вих. №412-794) на поставку продукції, загальною вартістю 614 760,00 грн зі строком передачі продукції в строк до 25.10.2017.

Всього Позивачем згідно зазначених заявок було замовлено у Відповідача продукції на суму 1 587 580,30 грн.

Належне виконання відповідачем заявки №1 підтверджується видатковими накладними №1271 від 19.07.2017 та №1392 від 06.08.2017 про поставку Постачальником продукції на загальну суму 636 057,50 грн.

Належне виконання відповідачем заявки №2 підтверджується видатковими накладними №1642 від 10.09.2017 та №1671 від 12.09.2017 про поставку Постачальником продукції на загальну суму 337 763,09 грн.

Заявка №3 від 26.09.2017 (вих. №412-794) на поставку продукції, згідно графіку визначеного додатком №1 до Договору, зокрема зі строком поставки до 25.10.2017 була відправлена відповідачу 26.09.2017 та отримана 02.10.2017, що підтверджується наявними у матеріалах справи копією опису, фіскального чеку та повідомлення про вручення.

Тобто, останнім днем поставки продукції відповідно до заявки №3 від 26.09.2017 (вих. №412-794) є 25.10.2017.

Проте, за твердженнями позивача, що не спростовані відповідачем, станом на день подання позову Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАСК", в порушення умов Договору не поставило продукцію згідно заявки №3 від 26.09.2017 (вих. №412-794) на загальну суму 614 760,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було направлено відповідачу претензію від 20.11.2017р. №421-2009, в якій вимагалося виконати зобов'язання згідно Договору та перерахувати на рахунок Позивача пеню та штраф, а також виконати зобов'язання щодо поставки недопоставленої продукції згідно заявки №3 від 26.09.2017 (вих. №412-794).

Матеріалами справи підтверджується, що зазначену претензію було направлено на адресу відповідача 20.11.2017, проте конверт повернувся із зазначенням «за закінченням встановленого строку зберігання».

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач не здійснив поставку товару у визначений договором строк, тому просить суд стягнути з відповідача 69 467,88 грн - пені та 43 033,20 грн. - штрафу у розмірі 7 % від невчасно поставленого товару.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору поставки №180717-02/12р43/ від 18.07.2017, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачем на виконання умов договору було сформовано та передано відповідачеві три заявки, а саме: Заявка №1 від 18.07.2017 (вих. №431-570) на поставку продукції, загальною вартістю 636 057,50 грн зі строком передачі продукції в строк до 15.08.2017; Заявка №2 від 04.09.2017 (вих. №412-707) на поставку продукції, загальною вартістю 337 762,80 грн зі строком передачі продукції в строк до 11.09.2017; Заявка №3 від 26.09.2017 (вих. №412-794) на поставку продукції, загальною вартістю 614 760,00 грн зі строком передачі продукції в строк до 25.10.2017.

Таким чином, суд приходить до висновку, що всього Позивачем згідно зазначених заявок було замовлено у Відповідача продукції на суму 1 587 580,30 грн.

Також матеріалами справи підтверджується, що відповідачем належно виконано заявки №1 та №2.

Проте, Заявка №3 від 26.09.2017 (вих. №412-794) на поставку продукції, згідно графіку визначеного додатком №1 до Договору, зокрема зі строком поставки до 25.10.2017 виконана не була.

Матеріалами справи підтверджується, що зазначена заявка отримана представником відповідача Макаровою О.А. 02.10.2017, що підтверджується підписом останньої на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення..

Таким чином судом встановлено, а відповідачем не спростовано, що останнім днем поставки продукції відповідно до вищезазначеної заявки є 25.10.2017.

Умовами підпункту 6.3.1. пункту 6.3. договору визначено, що Постачальник зобов'язаний забезпечити поставку Продукції в строки, встановлені цим Договором.

Проте, за твердженням позивача, що не спростовані відповідачем та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, поставка продукції згідно Заявки №3 від 26.09.2017 (вих. №412-794) загальною вартістю 614 760,00 грн відповідачем здійснено не було.

Так, відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно п.7.2. Договору, за порушення строків поставки товару (в тому числі строку передбаченого п. 5.14, 5.15, 5.16 цього Договору) Постачальник сплачує Покупцю пеню у розмірі 0.1 відсотка вартості непоставленої/невчасно поставленої Продукції за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів Постачальник додатково сплачує Покупцю штраф у розмірі 7 % вказаної вартості.

Тож, позивач просить суд стягнути з відповідача 69 467,88 грн пені та 43 033,20 грн штрафу у розмірі 7% від непоставленої продукції.

Відповідно до ч.1 ст.216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст.218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч.1 ст.230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 Господарського кодексу України).

Виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими Господарським кодексом України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (частина перша статті 199 Господарського кодексу України),

Видами забезпечення виконання зобов'язання за змістом положень частини першої статті 546 Цивільного кодексу України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі спливом 6 місяців.

Отже, сторонами у договорі погоджено, що за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості.

Згідно ч.4 ст.231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що сторони за взаємною згодою визначили вид штрафних санкцій та їх розмір за порушення зобов'язань за договором, беручи до уваги той факт, що дані зобов'язання з приводу поставки товару не є грошовими зобов'язаннями та положення щодо обмеження розміру штрафних санкцій законом на них не поширюються.

Зазначена позиція кореспондується з висновками Верховного Суду України, викладені у постановах від 27.09.2005 у справі №35/475-04 та від 08.02.2017 у справі № 3-1217гс/16.

Крім того, суд відзначає, що у випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 у справі №42/252, від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011 та від 09.04.2012 у справі №20/246-08, а також у постанові Вищого господарського суду України від 16.02.2016 у справі № 910/20528/15.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та штрафу і встановив, що суми відповідають вимогам законодавства, зокрема розраховані з моменту виникнення прострочення виконання зобов'язання, а тому визнаються обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 69 467,88 грн пені та 43 033,20 грн штрафу у розмірі 7 % від непоставленої продукції.

Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст.614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч.2 ст.614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За висновками суду, всупереч викладеним вище нормам закону, відповідачем не було спростовано наданих позивачем доказів, зокрема, не надано до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих доказів погашення заборгованості в розмірі 69 467,88 грн пені та 43 033,20 грн штрафу. Обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання, суду також не наведено.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не спростовано факту порушення взятих на себе зобов'язань за Договором, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хаск" про стягнення 69 467,88 грн пені та 43 033,20 грн штрафу є обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Позов Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАСК" (61012, м.Харьків, вул. Конторська, 16, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" (01001, м.Київ, вул.Хрещатик, 22, ) пеню у розмірі 69 467 (шістдесят дев'ять тисяч чотириста шістдесят сім) грн 88 коп, штраф у розмірі 43 033 (сорок три тисячі тридцять три) грн. 20 коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАСК" (61012, м.Харьків, вул. Конторська, 16, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" (01001, м.Київ, вул.Хрещатик, 22, ) судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн 00 коп.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 05.05.2018

Суддя О.Є. Блажівська