ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2018 рокуСправа № 912/351/18
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Колодій С.Б., при секретарі судового засідання Легун А.О. розглянув у судовому засіданні матеріали справи № 912/351/18

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", 01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6

до відповідача ОСОБА_1 підприємства "Теплокомуненерго" Олександрійської міської ради, 28000, Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. В. Перспективна, 32-а

про стягнення 3 571 284,30 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - участі не брали;

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність № 116 від 01.02.2018.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до комунального підприємства "Теплокомуненерго" Олександрійської міської ради про стягнення боргу в сумі 3 571 284,30 грн., що складається з пені в сумі 151 362,37 грн., 3% річних у сумі 201 331,03 грн., інфляційних витрат у сумі 3 218 590,90 грн. відповідно до договору купівлі продажу природного газу № 13/3427-БО-18 від 31.01.2013.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги порушенням відповідачем строків виконання своїх зобов"язань за договором купівлі - продажу природного газу № 13/3427-БО-18 від 31.01.2013, у зв"язку з чим позивачем нараховано пеню, 3% річних та інфляційні.

Ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 19.02.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.03.2018.

Відповідач подав відзив на позов яким проти позову заперечив в повному обсязі, зазначивши, що розрахувався за природний газ, поставлений позивачем на підставі договору № 13/3427-БО-18 від 31.01.2013, в повному обсязі станом на 03.08.2015. Відповідач зазначає про те, що 30 листопада 2016 року набув чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", згідно частиною 3 статті 7 якого на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Представником відповідача подано суду копію супровідного листа Департаменту економіки систем життєзабезпечення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про включення КП "Теплокомуненерго" Олександрійської міської ради до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії; копію повідомлення про включення до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" станом на 13.06.2017 р.; копію акту звіряння розрахунків між НАК "Нафтогаз України" та КП "Теплокомуненерго" станом на 30.09.2016 р. Суд залучив подані відповідачем документи до матеріалів справи.

В підготовчому засіданні 20.03.2018 р. оголошено перерву до 05.04.2018 р. 11:00 год.

Позивач у відповіді на відзив вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а доводи відповідача про застосування Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" до спірних правовідносин є неправомірним.

30.03.2018 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач вважає, що неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

05.04.2018 р. підготовче засідання не відбулося у зв"язку з перебуванням судді Колодій С.Б. на лікарняному, про що повідомлено сторін телефонограмами (а.с. 78-79).

Ухвалою від 23.04.2018 р. підготовче засідання призначено на 03.05.2018 р. о 11:00 год.

Представники позивача в підготовче засідання 03.05.2018 р. не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення підготовчого засідання (а.с. 82).

Ухвалою від 03.05.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 11.05.2018 о 12 год. 00 хв.

Представник позивача участь в судовому засіданні 11.05.2018 р. не приймав, натомість направив до суду за допомогою електронної пошти клопотання від 10.05.2018 р. № б/н про відкладення розгляду справи, мотивоване неможливістю забезпечення явки свого уповноваженого представника у судове засідання у зв"язку з великою завантаженістю працівників юридичного департаменту НАК "Нафтогаз України", які здійснюють представництво інтересів позивача в судових органах.

З приводу даного клопотання суд зазначає, що виходячи із положень статей 216, 202 Господарського процесуального кодексу України вбачається, підставами для відкладення розгляду справи є обґрунтовані обставини, які перешкоджатимуть розгляду справи в даному судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами були подані письмові докази в обґрунтування своєї позиції по справі, якими відображено позицію сторони щодо даного позову, а в клопотанні позивача про відкладення розгляду справи не наведено будь-яких обставин, які б перешкоджали вирішенню справи в даному судовому засіданні, суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Строки, що встановлюються судом (наприклад, строк для усунення недоліків позовної заяви чи апеляційної скарги), повинні відповідати принципу розумності. Визначаючи (на власний розсуд) тривалість строку розгляду справи, суд враховує принципи диспозитивності та змагальності, граничні строки, встановлені законом, для розгляду справи при визначенні строків здійснення конкретних процесуальних дій, складність справи, кількість учасників процесу, можливі труднощі у витребуванні та дослідженні доказів тощо. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Таким чином, з метою дотримання балансу прав та інтересів сторін у справі, дотримання розумності строку розгляду справи та за умови достатності наявних у справі матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, суд здійснює розгляд справи за відсутності представників позивача та відповідача за доказами доданими до матеріалів справи.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені усі належні умови для реалізації учасниками процесу своїх прав.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважного представника відповідача, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

31.01.2013 між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (далі Продавець, позивач по справі) та комунальним підприємством "Теплокомуненерго" Олександрійської міської ради (далі-Покупець, відповідач по справі) укладено договір №13/3427-БО-18 купівлі-продажу природного газу, за умовами якого позивач зобов"язався передати у власність відповідачу у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом УКТ ЗЕД 2711 21 00 00,або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", а Покупець зобов"язався прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами (а.с. 16-21).

Пунктом 2.1 Договору сторони узгодили обсяги газу, що мають бути поставлені за договором. Так, продавець передає покупцеві у період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ за обсягом до 5 900 тис. куб. м.

Відповідно до пункту 3.3. Договору, приймання - передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу оформлюється актом приймання - передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, Покупець зобов'язується надати Продавцю підписані та скріплені печатками Покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа повертає Покупцю та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між Сторонами.

Пунктом 5.1. Договору сторони погодили, що ціна (граничний рівень ціни) на газ та послуги з його транспортування установлюються НКРЕ.

Відповідно до пункту 6.1. Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв природний газ за договором у період з січня 2013 року по грудень 2013 року на загальну суму 22 333 138,75 грн., що підтверджується трьохсторонніми актами приймання передачі природного газу від 26.09.2013 на суму 5 066 533,18 грн., від 26.09.2013 на суму 3 755 965,37 грн., від 26.09.2013 на суму 3 920 147,04 грн., від 26.09.2013 на суму 1 079 378,35 грн., від 31.10.2013 на суму 1 833 046,71 грн., від 30.11.2013 суму 2 283 003,14 грн., від 31.12.2013 на суму 4 395 064,96 грн., що підписані та скріплені печатками обох сторін, а також газорозподільною організацією (а.с. 24-29).

Як зазначає позивач, відповідачем було здійснено несвоєчасний розрахунок за поставлений природний газ, поставлений у січні-грудні 2013 року.

Виходячи із змісту пункту 6.1. договору, суд дійшов висновку, що у відповідача виник обов'язок щодо оплати природного газу, поставленого у січні 2013 року до 15.02.2013, оплати природного газу поставленого в лютому 2013 року до 15.03.2013, оплати природного газу, поставленого в березні 2013 року до 15.04.2013, оплати природного газу поставленого у квітні 2013 року до 15.05.2013, оплати природного газу, поставленого у жовтні 2013 року до 15.11.2013, оплати природного газу, поставленого у листопаді 2013 року до 15.12.2013, оплати природного газу поставленого в грудні 2013 року до 15.01.2014.

Відповідач за поставлений природний газ у спірному періоді розрахувався в повному обсязі станом на 03.08.2015, що вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, а також з наданих відповідачем банківських виписок.

Разом з тим, заборгованість відповідачем сплачувалась з порушенням строків, встановлених умовами договору (пункту 6.1 Договору).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, у тому числі сплата неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків. Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно статей 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов"язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов"язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 4 та 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов"язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі. Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов"язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов"язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2 Договору сторони погодили, що у разі невиконання відповідачем пункту 6.1 умов цього договору він зобов"язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення 151 362,37 грн. пені, 201 331,03 грн. 3 % річних та 3 218 590,90 грн. інфляційних згідно розрахунку позивача долученого до матеріалів справи (а.с. 10-15).

Відповідач відзивом на позов та повноважний представник відповідача у судових засіданнях проти позову заперечив в повному обсязі, посилаючись на норми Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 за № 1730-VIII, що набув чинності 30 листопада 2016 року.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Виходячи зі змісту статті 2 вказаного Закону, дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (спожитий природний газ, електричну енергію).

Частиною 1 статті 3 даного Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово - комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 р. № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром, який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці із сплати неустойки (штрафу, пені) інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.06.2016.

Водночас частиною 3 статті 7 даного Закону визначено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за поставлений природний газ, що використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживалась підприємствами та організаціями (п. 1.2 договору), погашена останнім в повному обсязі станом на 03.08.2015 р., тобто до набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина третя статті 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів частини 3 статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь - яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (про що повідомило і Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України у межах своєї компетенції).

Судом встановлено, що на момент звернення до суду з даним позовом (08.02.2018 штемпель відділення поштового зв"язку на конверті, в якому було направлено позовну заяву з додатками на адресу суду) у позивача були відсутні правові підстави для нарахування та стягнення 151 362,37 грн. пені, 201 331,03 грн. 3% річних та 3 218 590,90 грн. інфляційних, внаслідок неналежного виконання відповідачем грошових зобов"язань за договором № 13/3427-БО-18 від 31.01.2013, оскільки, виходячи зі змісту частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до 30 листопада 2016 року, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані - підлягають списанню з 30 листопада 2016 року.

Виходячи з викладеного, у господарського суду відсутні підстави для задоволення позову.

Частиною 6 статті 84 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в резолютивній частині рішення вказується про розподіл господарських витрат між сторонами, про повернення судового збору з бюджету.

Згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України та Закону України „Про судовий збір, господарський суд вважає за необхідне витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Керуючись статтями 74, 76, 77, 129, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через Господарський суд Кіровоградської області.

Копію рішення направити позивачу за адресою: 01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; відповідачу за адресою: 28000, Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. В. Перспективна, 32-а.

Повний текс рішення складено 16.05.2018 р.

Суддя С.Б. Колодій