ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.05.2018

Справа №910/3858/18

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Князькова В.В., розглянувши у письмовому провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОВЛ-Даурія», Кіровоградська обл., м. Кропивницький

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Київхліб», м. Київ

про стягнення 3 877,08 грн., -

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОВЛ-Даурія» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Київхліб» про стягнення 98 550,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов’язань за договором поставки №1 від 13.01.2016 в частині здійснення оплати поставленого товару на суму 87 091,20 грн., що стало підставою для нарахування інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.04.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв’язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу – для подання відповіді на відзив.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №853 ухвалу про відкриття провадження від 04.04.2018 було вручено відповідачу 11.04.2018.

26.04.2018, тобто у встановлений законом строк, на адресу Господарського суду міста Києва надійшов відзив Публічного акціонерного товариства «Київхліб» на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову надав заперечення, посилаючись на повне погашення спірної заборгованості в сумі 87 091,20 грн. Також, за твердженнями відповідача, позивачем при нарахуванні штрафних санкцій невірно визначено період прострочення та застосовано неправильну ставку пені.

02.05.2018 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла відповідь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОВЛ-Даурія» на відзив, за змістом якої позивач підтвердив сплату відповідачем суми спірної основної заборгованості, а також здійснив перерахунок заявлених до стягнення сум пені, 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням заперечень відповідача, викладених у відзиві.

Як вбачається з поданої до суду відповіді на відзив, позивач просив суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київхліб» 3 877,08 грн., з яких: 3 083,02 грн. – інфляційні нарахування, 750,51 грн. – 3% річних, 43,55 грн. – пеня.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Таким чином, враховуючи зміст вимог, викладених позивачем у відповіді на відзив, вбачається, що позивач скористався своїм процесуальним правом на зменшення позовних вимог, у зв’язку з чим судом розглядається справа про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 3 877,08 грн.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

При цьому, оскільки до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, у тому числі письмові пояснення учасників справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

13.01.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОВЛ-Даурія» (постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Київхліб» (покупець, відповідач) укладено договір №1 (далі – Договір), відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов'язався поставити та передати у власність покупця, а покупець зобов’язався прийняти та оплатити товар – харчову сировину на умовах, визначених цим договором та специфікаціями, що узгоджені сторонами та є невід’ємною частиною цього договору.

У пункті 2.5 Договору сторони погодили, що ціна, асортимент та інші характеристики товару, що постачається, відображаються у видатковій накладній. Право власності на товар переходить до покупця в момент отримання (прийому) ним товару в пункті поставки, зазначеної в специфікації, що підтверджується підписаними між сторонами (та, за наявності, перевізником) належним чином оформленої товарно-транспортної накладної на товар.

Згідно з пунктом 3.1 Договору ціна договору становить сукупність цін товару, зазначених у специфікаціях, які погоджені сторонами згідно з цим договором.

Відповідно до п. 7.3 Договору останній вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками сторін (за їх наявності) та діє до 31.12.2016. Якщо за 15 днів до закінчення терміну дії договору жодна зі сторін письмово не повідомить про його припинення (розірвання), даний договір вважається продовженим на наступний календарний рік.

Згідно зі специфікацією №б/н від 28.11.2017 (додаток №1 до Договору) сторони погодили поставку товару – меду, вартістю 57,60 грн. (з ПДВ) за 1 кг; строк поставки – 01.12.2017; адреси поставки – м. Київ, вул. Богатирська, 5; м. Київ, вул. Чернігівська, 51.

На виконання умов Договору позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 87 091,20 грн., а саме:

812 кг меду вартістю 46 771,20 грн. (з ПДВ) за адресою: м. Київ, вул. Чернігівська, 51, що підтверджується видатковою накладною №24 від 01.12.2017 та товарно-транспортною накладною №Р24 від 01.12.2017;

700 кг меду вартістю 40 320,00 грн. (з ПДВ) за адресою: м. Київ, вул. Богатирська, 5, що підтверджується видатковою накладною №25 від 01.12.2017 та товарно-транспортною накладною №Р25 від 01.12.2017.

Вказані видаткові накладні та товарно-транспортні накладні підписані обома сторонами без зауважень та заперечень щодо якості та кількості товару. Також матеріали справи містять копії довіреностей, що підтверджують повноваження уповноважених осіб відповідача на отримання товару, поставленого позивачем.

Згідно з платіжними дорученнями №ПТ023682 від 29.03.2018 на суму 10 000,00 грн., №ПТ023682 від 03.04.2018 на суму 20 000,00 грн., №ПТ023682 від 05.04.2018 на суму 20 320,00 грн., №ПТ023682 від 10.04.2018 на суму 20 000,00 грн. та №ПТ023682 від 10.04.2018 на суму 16 771,20 грн. станом на дату розгляду справи відповідач повністю оплатив вартість поставленого товару на загальну суму 87 091,20 грн.

Спір у справі виник у зв'язку із несвоєчасним, як вказує позивач, виконанням відповідачем грошових зобов'язань з оплати поставленого товару, у зв’язку з чим останнім заявлені вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов’язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає договір поставки №1 від 13.01.2016 як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов’язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи (підписаними сторонами видатковими накладними №24 від 01.12.2017, №25 від 01.12.2017 та товарно-транспортними накладними №Р24 від 01.12.2017, №Р25 від 01.12.2017) підтверджується факт постачання позивачем товару на загальну суму 87 091,20 грн., внаслідок чого у відповідача виникло зобов’язання вказаний товар оплатити.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.5 Договору передбачено, що оплата здійснюється покупцем протягом 20 календарних днів з моменту поставки товару на підставі рахунку-фактури, виставленого постачальником, або видаткових накладних.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та пункту 3.5 Договору, з огляду на факт підписання видаткових накладних покупцем, відповідач повинен був повністю оплатити поставлений товар протягом 20 календарних днів з моменту поставки.

Відтак, враховуючи, що товар було поставлено покупцю 01.12.2017, останнім днем належного виконання відповідачем грошових зобов’язань, щодо яких заявлено позов, є 21.12.2017.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснив оплату товару в сумі 87 091,20 грн. лише у період з 29.03.2018 по 10.04.2018, тобто з простроченням платежу, а саме 29.03.2018 - 10 000,00 грн., 03.04.2018 - 20 000,00 грн., 05.04.2018 - 20 320,00 грн., 10.04.2018 - 20 000,00 грн. та 16 771,20 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань» встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов’язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов’язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За змістом пункту 5.5 Договору у випадку порушення строків оплати за поставлений товар покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення платежу, від суми заборгованості за кожен календарний день прострочення, але не більше ніж 0,05% за період прострочення оплати товару від суми такого прострочення.

Судом встановлено, що відповідачем у встановлений строк свого обов'язку з оплати наданих послуг не виконано, чим допущено прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України).

При цьому, правильними є заперечення відповідача щодо невірного визначення позивачем у позовній заяві ставки пені та періоду прострочення без урахування 20-денного строку належного виконання грошового зобов’язання. Вказані заперечення були враховані позивачем, у зв’язку з чим останнім здійснено перерахунок спірних сум та зменшено розмір позовних вимог.

Отже, сума пені за прострочення відповідачем оплати товару на суму 87 091,20 грн. становить 43,55 грн. (87 091,20 грн. х 0,05% = 43,55 грн.).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що господарським судом на підставі поданих доказів були встановлені обставини прострочення виконання відповідачем зобов'язань з оплати поставленого позивачем товару, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, нарахованих на підставі ст.625 Цивільного кодексу України, ґрунтуються на нормах закону.

При перевірці наданого позивачем розрахунку суми 3% річних судом встановлено, що такий розрахунок є вірним, а сума 3% річних за прострочення відповідачем оплати товару становить 750,51 грн., з яких:

694,34 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 22.12.2017 по 28.03.2018 за прострочення оплати 87 091,20 грн.;

31,68 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 29.03.2017 по 02.04.2018 за прострочення оплати 77 091,20 грн. (враховуючи часткову оплату на суму 10 000,00 грн. від 29.03.2018);

9,38 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 03.04.2017 по 04.04.2018 за прострочення оплати 57 091,20 грн. (враховуючи часткову оплату на суму 20 000,00 грн. від 03.04.2018);

15,11 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 05.04.2018 по 09.04.2018 за прострочення оплати 36 771,20 грн. (враховуючи оплати на загальну суму 36 771,20 грн. від 10.04.2018).

При здійсненні перерахунку заявленої до стягнення суми інфляційних нарахувань, судом встановлено, що сума інфляційних втрат за прострочення оплати 87 091,20 грн. за період з січня по березень 2018 року є більшою (3 083,07 грн.), ніж сума нарахована позивачем, у зв’язку з чим, враховуючи межі позовних вимог, вимоги на стягнення інфляційних втрат у сумі 3 083,05 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОВЛ-Даурія» та стягнення з Публічного акціонерного товариства «Київхліб» пені в сумі 43,55 грн., 3% річних в сумі 750,51 грн. та інфляційних втрат в розмірі 3 083,02 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про задоволення позовних вимог, враховуючи, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, а позовні вимоги були зменшені у зв’язку зі сплатою відповідачем боргу після звернення позивача до суду, господарський суд дійшов висновку, що судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 1 762,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОВЛ-Даурія» до Публічного акціонерного товариства «Київхліб» про стягнення 3 877,08 грн. - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київхліб» (04080, м. Київ, вул. Межигірська, буд. 83; ідентифікаційний код 00381574) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОВЛ-Даурія» (25014, Кіровоградська обл., м. Кропивницький, вул. Промислова, буд. 1; ідентифікаційний код 38858123) пеню в сумі 43 (сорок три) грн. 55 коп., 3% річних в сумі 750 (сімсот п’ятдесят) грн. 51 коп., інфляційні втрати в розмірі 3 083 (три тисячі вісімдесят три) грн. 02 коп. та судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя                                                                                                      В.В. Князьков