ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/15993/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Берднік І.С., Кушніра І.В.

за участю секретаря судового засідання - Лихошерст І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 (Головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Дикунська С.Я., Калатай Н.Ф.)

та на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2017 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Авалон Комерц Груп"

3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Аурум Інвест"

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, повернення земельної ділянки,

за участю:

позивача: Рог М.В. (довіреність від 14.02.2018)

відповідача-1:Петровський В.В. (довіреність від 10.05.2017)

прокурора: Клюге Л.М. (посвідчення № 049145 від 24.01.2018),

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 (далі - прокуратура) звернувшись в суд з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач), просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011, укладений між ТОВ "Преско-В" (далі - відповідач-1) та ТОВ "Авалон Комерц Груп" (далі - відповідач-2), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованим в реєстрі за №8372; визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015, укладеного між відповідачем-2 та ТОВ "Аурум Інвест" (далі - відповідач-3), посвідчений 25.07.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою І.А.; зобов'язати відповідача-3 повернути позивачеві земельну ділянку площею 96,40 кв.м по проспекту Лісовому, 25-б у Деснянському районі м. Києва, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.

В обґрунтування позовних вимог заступник керівника Київської місцевої прокуратури №3 посилався на те, що відповідач-1 за відсутності правових підстав оформив право власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості, який в подальшому неодноразово відчужувався за спірними договорами, і як наслідок відповідач-3 незаконно володіє земельною ділянкою площею 96,40 кв.м за вказаною адресою.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2017, позов задоволено повністю.

У касаційній скарзі відповідач-1 просить рішення та постанову у справі скасувати, залишити без розгляду позовну заяву прокуратури в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011, укладеного між ТОВ "Преско-В" та ТОВ "Авалон Комерц Груп", посвідченого 29.12.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., у задоволені позовної заяви відмовити у повному обсязі. Зазначені вимоги мотивовані порушенням судами статей 21, 42, 32, 34, 41, 79, 81 Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017, абз. 2 пункту 4 та пункту 10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6, частини 5 статті124 Конституції України, частини 4 статті 267, пункту 3 частини 2 статті 331, частин 1, 2 статті 376 Цивільного кодексу України, частини 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень", статей 9, 116 Земельного кодексу України.

У відзиві на касаційну скаргу прокуратура просить залишити без змін оскаржені судові акти, посилаючись на те, що судами у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи касаційної скарги її не спростовують.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсними договорів купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення площею 96,40 кв.м, яке розташоване на земельній ділянці по проспекту Лісовому, 25б в м. Києві.

За наслідками розгляду даного спору з матеріалів справи та пояснень сторін судами встановлено наступні обставини.

З наданих з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів та даних інвентаризаційної справи Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" першим власником нерухомого майна - нежитлового будинку (приміщення), загальною площею 96,40 кв. м (далі - спірне майно, об'єкт нерухомості), яке знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Лісовий, 25 Б (далі - спірна адреса), був відповідач-1, за яким право власності було зареєстровано 07.07.2011 на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008.

29.12.2011 відповідач-1 уклав договір купівлі-продажу спірного майна з відповідачем-2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за № 8372.

Згідно з пунктом 1 договору купівлі-продажу, спірне майно належить відповідачу-1 на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали цього ж суду від 10.11.2010.

За договором, відповідч-1, як продавець, передав, а відповідач-2, як покупець прийняв у власність належну продавцю на праві власності нежитлову будівлю торгівельного призначення, що розташована за адресою: м. Київ, проспект Лісовий, буд.25б, загальною площею 96,40 кв.м. Нежитлова будівля торгівельного призначення розташована на земельній ділянці площею 62,01 кв.м.

Право власності відповідача-2 на об'єкт нерухомості було зареєстровано в державному реєстрі 14.03.2013.

В подальшому, 25.07.2015 відповідач-2 та відповідач-3 уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською I.A., та зареєстровано в реєстрі за № 824, згідно з пунктом 1.1. якого відповідач-2 - продавець, передав у власність, а покупець, прийняв у власність спірне майно.

25.07.2015 право власності на спірний об'єкт було зареєстроване за відповідачем-3.

Як зазначено вище, перша реєстрація права власності на нежитлове приміщення здійснена за відповідачем-1 на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали від 10.11.2010 у цивільній справі № 2-391/08.

Однак, згідно листа голови Гребінківського районного суду Полтавської області Федорак Л.М. справа №2-391/08 розглядалась Гребінківським районним судом Полтавської області за позовом Самойлової Ю.М. до Проченкова І.О. про визнання права власності на майно (рішення від 18.08.2008), а не за позовом відповідача-1 (ТОВ "Преско-В") до ОСОБА_13 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на майно, як про це зазначено у тому судовому рішенні, на підставі якого відповідач-1 здійснив реєстрацію права власності на спірний об'єкт.

Крім того, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, судові рішення в цивільній справі № 2-391/08, за позовом ТОВ "Преско-В" до ОСОБА_13 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, не обліковуються.

Ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного господарського суду не надано належним чином завірену копію рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 у цивільній справі № 2-391/08, на яке посилається ТОВ "Преско-В", як на підставу реєстрації права власності на спірний об'єкт в тому числі у поданій касаційній скарзі, що розглядається.

Крім того враховуючи вищевикладене, Київською місцевою прокуратурою № 3 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження № 0000066 від 28.04.2015 за ч. 4 ст. 358 КК України за фактом використання завідомо підробленого документу.

За цих обставин заявлено даний позов.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, який підтримав і апеляційний господарський суд, свої висновки мотивував тим, що спірні правочини є такими, що суперечать положенням чинного законодавства, оскільки продавцем майна виступала особа без наявності права власності на таке майно, а тому укладені договори підлягають визнанню недійсними. При цьому судами відхилені посилання прокуратури на невідповідність спірних угод статті 228 Цивільного кодексу України, оскільки відсутній вирок суду, що був би доказом наявності умислу сторін оспорюваного правочину на його вчинення з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Також суди визнали, що позивачу про порушення його прав стало відомо після отримання листа Голови Гребінківського районного суду Полтавської області № 411/15-вих від 05.03.2015 в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000066 від 28.04.2015 за ч.4 ст. 358 КК України за фактом використання завідомо підробленого документу, тому строк позовної давності не пропущено.

Підстави для скасування оскаржених судових актів відсутні з огляду на таке.

Предметом даного судового спору є питання правомірності низки договорів купівлі-продажу нерухомого майна, на яке за першим його продавцем на підставі не існуючого судового рішення було зареєстроване право власності.

В статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, яка була чинною на час провадження державної реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем-1) наведено визначення поняттю "державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно з яким, державна реєстрація це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, як вірно визначились суди, державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Тобто, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Статтею 9 та пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції від 16.06.2011, що діяла на момент реєстрації права власності за відповідачем-1) встановлено, що розпорядження землями на території м. Києва, до розмежування земель комунальної та державної власності, належить до повноважень Київської міської ради.

Судами встановлено, що згідно листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 6 від 03.08.2016 рішення про передачу земельної ділянки по проспекту Лісовому, 25б (код ділянки 62:025:062) в Деснянському районі м. Києва ТОВ "Преско-В" та іншим особам Київською міською радою не приймалися, документи, що посвідчують право користування земельними ділянками, не реєструвались.

Судами встановлено і те, що відповідач-1, як до здійснення будівництва нерухомого майна, так і після здійснення такого будівництва не звертався до органу місцевого самоврядування з клопотанням про виділення йому земельної ділянки та не отримав у користування земельну ділянку, на якій був збудований об'єкт нерухомості.

Також, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києва, в листі № 10.08.2016 № 10126-62/1008/09, повідомив, що документи, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт у Деснянському районі м. Києві по проспекту Лісовому, 25б не видавались та не реєструвались, в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти не приймались.

Відповідно до інформації, наданої Департаментом містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації, за вказаною адресою проектна документація на проведення будівельних робіт не погоджувалась та до містобудівного кадастру не вносилась.

Нормами статті 375 Цивільного кодексу України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

За змістом статті 376 цього Кодексу житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч.1).

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2).

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч.3).

Таким чином, об'єкт нерухомості, за спірною адресою збудований на земельній ділянці, що не була належним чином відведена відповідачеві-1 для цієї мети, а також без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, без введення в експлуатацію спірного об'єкту нерухомості, а тому в силу частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України право власності у відповідача-1 або інших осіб не виникало.

За таких обставин, висновок судів про те, що у ТОВ "Преско-В" не виникло права власності на нежитлове приміщення площею 96,40 кв.м, по проспекту Лісовому, 25б визнається Касаційним господарським судом правомірним.

Відтак, таке неіснуюче право щодо об'єкта нерухомості не породжує й прав власника щодо розпорядження майном, зокрема, продажу третім особам.

Таким чином таке право власності, за його відсутності, не могло бути передано Товариством з обмеженою відповідальністю "Преско-В" за правочином Товариству з обмеженою відповідальністю "Авалон Комерц Груп", а в подальшому передано останнім Товариству з обмеженою відповідальністю "Аурум Інвест" за договором купівлі-продажу від 25.07.2015.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно з частин 2, 3 статті 215 цього Кодексу недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 377 вказаного Кодексу до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 Земельного кодексу України (в редакції від 22.12.2011, чинній на час укладання договору від 29.12.2011) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Разом з тим, при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Стаття 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.

Пунктом 5 статті 16 цього Закону передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 212 цього Кодексу, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

З огляду встановлені у цій справі обставини, висновки судів про те, що спірна земельна ділянка відповідно до приписів статті 212 Земельного кодексу України підлягає поверненню власнику з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд відповідає обставинам спору та законодавству, що регулює дані правовідносини.

Доводи касаційної скарги про те, що судами порушено приписи статей 21, 42, 32, 34, 41, 79, 81 Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017, абз. 2 пункту 4 та пункту 10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6, частини5 статті124 Конституції України, частини 4 статті 267, пункту 3 частини 2 статті 331, частин 1, 2 статті 376 Цивільного кодексу України, частини 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень", статей 9, 116 Земельного кодексу України, не знайшли свого підтвердження, такі доводи стосуються переоцінки доказів у справі, що в силу частин 1,2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України не допускається.

Твердження відповідача-1, що належні копії рішення зі справи №2-391/08 долучені ним до матеріалів іншої справи, не спростовує встановлених судами у цій справі обставин, статтею 38 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній на час прийняття оскаржених судових рішень, як суду першої інстанції, так і апеляційної, з урахуванням положень статті 101 цього Кодексу, не надано повноважень на витребування доказів, якщо про це не подано клопотання, відтак, відповідно до вимог статті 33 зазначеного Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 36 вказаного Кодексу письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

За вказаних обставин кожна сторона повинна доводити ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, у суді першої та апеляційної інстанції, а не довівши їх у вказаному порядку, позбавлена права посилатись у касаційній скарзі на недоведеність цих обставин справи.

Доводи про те, що відповідач-1 на час укладання договору від 29.12.2011 був належним користувачем земельної ділянки, спростовуються встановленими судами обставинами, зазначеними вище.

Доводи касаційної скарги про те, що господарська справа №910/18114/15 розглядається у спорі, заявленого з тих же підстав, містять лише загальні посилання і не спростовують того що підстави позову у цих справ є відмінними.

Посилання на те, що суди мали зупинити розгляд справи до розгляду адміністративної справи №826/14017/15 не впливають на обставини даної справи, такі доводи носять загальний суб'єктивний характер та не дають правових підстав вважати, що вирішення спору у даній справі про право цивільне може залежати від розгляду адміністративної справи №826/14017/15.

Щодо відмови у застосуванні наслідків спливу позовної давності за заявленими вимогами, то доводи відповідача-1, викладені у касаційній скарзі, не спростовують того, що про порушення його прав позивач міг дізнатися після отримання листа голови Гребінківського районного суду Полтавської області Федорак № 411/15-вих від 05.03.2015, то суди вірно визнали, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Щодо доводів скаржника про безпідставну відмову суду витребувати оригінал договору купівлі-продажу, витребування вільних зразків почерку та призначення комплексної судово-технічної експертизи, висновків судів не спростовують, оскільки із приписів статей 41-43 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що експертиза призначається для з'ясування певних обставин справи, а судами встановлено, що оформлення права власності на спірні приміщення мало місце на підставі неіснуючого судового рішення. Із наведених у клопотаннях та касаційній скарзі доводів не вбачається, що у разі задоволення клопотань могли бути спростовані доводи прокурора про оформлення права власності на спірні приміщення на підставі неіснуючого судового рішення.

Наведеним вище у сукупності спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності судових рішень, а доводи відзиву на касаційну скаргу знайшли своє підтвердження про відповідність їх законодавству.

В силу частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За приписами статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання касаційної скарги належить покласти на заявника скарги.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" - залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 у справі Господарського суду міста Києва № 910/15993/16, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді І. С. Берднік

І. В. Кушнір