РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.04.2018Справа № 910/20145/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнеспром Інвест", м. Бориспіль, Київської області

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Адіоніс", м. Дніпро

2. Національний банк України, м. Київ

3. Міністерство фінансів України, м. Київ

про розірвання договору, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників учасників справи:

від позивача: Міщенко О.Г. (представник за довіреністю від 04.12.2017р.);

від відповідача: Гронь М.А. (представник за довіреністю №357 від 17.01.2018р.);

від третьої особи-1: не з'явились;

від третьої особи-2: не з'явились;

від третьої особи-3: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнеспром Інвест" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про розірвання Договору поруки № 4А12046И/П від 10.11.2016р., укладеного з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (відповідач).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на істотне порушення відповідачем умов Договору поруки № 4А12046И/П від 10.11.2016р. в частині виконання банком свого обов'язку передати новому кредитору документи, що підтверджують право вимоги до боржника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та залучено до участі в справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Адіоніс", розгляд справи призначено на 12.12.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2017р. залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національний банк України та Міністерство фінансів України, розгляд справи відкладено до 30.01.2018р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2018р. у зв'язку з набранням чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.01.2018р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2018р. підготовче засідання відкладено до 06.03.2018р.

07.02.2018р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній заперечує проти задоволення позову, посилаючись на його недоведеність, відсутність з боку відповідача порушення умов договору.

05.03.2018р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач вказує на те, що ним повністю було виконано свої зобов'язання за договором поруки на суму заборгованості, яка існувала на момент укладення такого договору, позивач вказує на неотримання від відповідача, визначених договором поруки документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитними договорами, завдання шкоди у вигляді перерахованих позивачеві грошових коштів, а також на необов'язковість визначеної ст. 188 ГК України процедури розірвання договору.

В підготовчому засіданні 06.03.2018р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 03.04.2018р.

В підготовчому засіданні 03.04.2018р. судом в порядку ст. 119 ГПК України поновлено позивачеві процесуальний строк на подання відповіді на відзив, про що винесену відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.04.2018р.

В судове засідання 26.04.2018р. представники третіх осіб 1-3 не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили та їх не явка не перешкоджає вирішенню спору.

В судовому засіданні 26.04.2018р. представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти вимог позивача заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні 26 квітня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.11.2016р. між позивачем (поручитель) та відповідачем (кредитор) укладено Договір поруки № 4А12046И/П (далі - Договір поруки), за умовами якого позивач поручився перед відповідачем за виконання ТОВ "Адіоніс" (третя особа-1, боржник) зобов'язань за Кредитними договорами №4А12046И від 09.02.2012р., №4А13314И від 17.05.2013р., № 4А14170И від 17.02.2014р. та № 4А15034И від 12.02.2015р. (далі - Кредитні договори), а саме зобов'язань з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

Згідно з пунктом 4 Договору поруки у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

До поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання (п. 8 Договору поруки).

Відповідно до пункту 10 Договору поруки кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитними договорами передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за цим договором (п. 11 Договору поруки).

Договір укладено/підписано із використання електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 23.10.2016 року, укладеної сторонами (п. 17 Договору поруки).

Відповідно до наявних у матеріалах справи копії платіжного доручення № 21 від 11.11.2016р. позивачем перераховано відповідачеві суму грошових коштів у розмірі 746 398 684,12 грн. з призначенням платежу: "виконання обов'язків по кред. договору №4А12046И від 09.02.2012 згідно договору поруки № 4А12046И/П від 10.11.2016", копії платіжного доручення № 22 від 11.11.2016р. позивачем перераховано відповідачеві суму грошових коштів у розмірі 227 173 406,82 грн. з призначенням платежу: "виконання обов'язків по кред. договору №4А13314И від 17.05.2013 згідно договору поруки № 4А12046И/П від 10.11.2016", копії платіжного доручення № 23 від 11.11.2016р. позивачем перераховано відповідачеві суму грошових коштів у розмірі 48 288 671,97 грн. з призначенням платежу: "виконання обов'язків по кред. договору № 4А14170И від 17.02.2014 згідно договору поруки № 4А12046И/П від 10.11.2016", копії платіжного доручення № 24 від 11.11.2016р. позивачем перераховано відповідачеві суму грошових коштів у розмірі 18 515 128,18 грн. з призначенням платежу: "виконання обов'язків по кред. договору № 4А15034И від 12.02.2015 згідно договору поруки № 4А12046И/П від 10.11.2016".

Спір у даній справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для розірвання Договору поруки № 4А12046И/П від 10.11.2016р. у зв'язку з невиконанням відповідачем свого обов'язку передати новому кредитору документи, що підтверджують право вимоги до боржника.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір поруки № 4А12046И/П від 10.11.2016р. є договором поруки, який підпадає під правове регулювання норм статей 553-559 Цивільного кодексу України.

За приписами статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпеченого порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Таким чином, сутність поруки як одного із видів забезпечення зобов'язання полягає в тому, що кредитор в особі поручителя отримує додаткового боржника, до якого може пред'явити вимогу у обсязі всіх невиконаних боржником зобов'язань.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів встановлено главою 20 Господарського кодексу України.

Статтею 188 Господарського кодексу України визначено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Право на подання позову про розірвання договору на підставі статті 188 Господарського кодексу України виникає у сторони в разі, коли у відповідь на пропозицію змінити чи розірвати договір надійшла відповідь із відмовою або не надійшло відповіді у 20-денний строк.

Отже, за змістом наведеної норми, розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження, так як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а у разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору, - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін. (ч. 4 ст. 188 Господарського кодексу України).

Розірванням договору є припинення договірного зобов'язання, тобто зникнення правового зв'язку між сторонами договірного зобов'язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їхніх прав та обов'язків.

Дострокове розірвання цього Договору здійснюється за письмовою згодою сторін (п. 14 Договору поруки).

Проте, матеріали справи не містять, про що слушно зауважено відповідачем у відзиві на позовну заяву, жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження дотримання сторонами порядку розірвання Договору поруки відповідно до норм чинного законодавства України та умов спірного договору.

Посилання позивача у відповіді на відзив щодо необов'язковості дотримання сторонами визначеної ст. 188 ГК України процедури розірвання договору не звільняє позивача від обов'язку в порядку ст. ст. 73, 74 ГПК України доводити правомірність його вимог у судовому порядку, як і не спростовує наведених у відзиві на позовну заяву доводів відповідача, щодо відсутності з боку останнього істотного порушення умов укладеного між сторонами договору.

В свою чергу, стаття 610 Цивільного кодексу України кваліфікує порушення зобов'язання як його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

В той же час суд зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено того, що невиконання відповідачем зобов'язань з передання копій документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором, значною мірою позбавило позивача того, на що воно розраховувало при укладенні договору.

Як встановлено частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 612 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 220 Господарського кодексу України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Таким чином, правова можливість задоволення на підставі вказаної норми позовної вимоги про розірвання договору пов'язується не тільки з істотним порушенням другою стороною умов договору, а й з наявністю шкоди, завданої цим порушенням другою стороною договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13.

У даному випадку, про що також вірно вказується відповідачем у відзиві на позовну заяву, відсутні будь-які відомості щодо завдання позивачеві відповідної шкоди з боку відповідача у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням умов спірного договору поруки. Позивачем не подано суду доказів, які підтверджують, що непередання відповідачем копій документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитними договорами є істотним порушенням, внаслідок якого позивач позбавився можливості вимагати від третьої особи повернення (сплати) коштів, сплачених позивачем за договором поруки. Зокрема, позивачем не подано суду доказів, з яких би вбачалось, що саме внаслідок непередачі відповідачем таких документів (кредитного договору, тощо) позивач не може отримати від третьої особи-1 належних йому коштів.

З підстав викладених вище, а саме відсутністю з боку відповідача будь-яких порушень умов договору, судом відхилено як необґрунтовані доводи позивача викладені у відповіді на відзив щодо завдання йому шкоди у вигляді перерахованих позивачеві грошових коштів.

Виконання поручителем свого обов'язку перед кредитором за боржника наділяє його правами вимоги до останнього. Дане право є майновим правом, яке може бути захищено способами, визначеними ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя.

Частиною 1 статті 543 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Таким чином, з огляду на зазначені вимоги закону, кредитор має право вимагати виконання обов'язку в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. У разі пред'явлення вимоги кредитора про виконання обов'язку лише до поручителя останній солідарно відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Як зазначалось судом, згідно з ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора в цьому зобов'язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Тобто, безпосередньо законом закріплено право поручителя вимагати від боржника відновлення свого майнового стану, який зазнав змін в результаті виконання ним обов'язку за боржника.

Підтвердженням цього є також норма ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, якою встановлено вичерпний перелік підстав заміни кредитора у зобов'язанні, серед яких передбачено і виконання обов'язку боржника поручителем.

Оскільки перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно, про що вірно вказує відповідач у своєму відзиві на позовну заяву. При цьому, слід мати на увазі, що обсяг прав кредитора, які переходять до поручителя у такому випадку, повинен відповідати обсягу задоволених ним вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Враховуючи наведене, господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо істотного порушення відповідачем умов Договору поруки, оскільки право вимоги до боржника виникає в силу норми закону, а не за фактом передачі відповідних документів новому кредитору.

Крім того, відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суду не надано доказів на підтвердження того, що станом на 11.11.2016р. заборгованість третьої особи-1 (боржника) перед відповідачем за Кредитним договором №4А12046И від 09.02.2012р. становила - 746 398 684,12 грн., за Кредитним договором №4А13314И від 17.05.2013р. - 227 173 406,82 грн., за Кредитним договором № 4А14170И від 17.02.2014р. - 48 288 671,97 грн., за Кредитним договором № 4А15034И від 12.02.2015р. - 18 515 128,18 грн. та була повністю погашена позивачем. Відповідно, у суду відсутні підстави вважати, що позивач у повному обсязі виконав зобов'язання третьої особи-1 за вказаними кредитними договорами.

З цих підстав, суд відхиляє доводи позивача, викладені у відповіді на відзив з приводу того, що останнім погашено всю суму заборгованості за названими вище кредитними договорами, яка існувала станом на дату укладення Договору поруки.

У той же час, зі змісту ч. ч. 1 та 2 ст. 556 Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що зобов'язання, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з п. 3 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, відповідно до якого передбачено подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем. Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього всіх прав кредитора за цим договором.

Дана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі №6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі №6-932цс15.

З умов Договору поруки вбачається, що у випадку невиконання боржником п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмові вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

Однак, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження пред'явлення відповідачем майнових вимог до поручителя, як і не містять будь-яких доказів на підтвердження наявності порушеного зобов'язання станом на момент сплати позивачем грошових коштів відповідачу.

Недоречними, за висновками суду, є посилання у своїй позовні заяві при розгляді даного спору на укладення між сторонами інших правочинів (договорів поруки), проведення розрахунків відповідно до таких договорів, існування у відповідача сукупних заставних прав, що забезпечують виконання боржником своїх кредитних зобов'язань за договором, оскільки суд відповідно до вимог процесуального кодексу обмежений предметом заявленого позову та наявність таких обставин (укладення та виконання інших договорів між сторонами) не може слугувати підставою для розірвання договору поруки, який є предметом даного спору.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

При розгляді даної справи господарським судом не встановлено обставин, з якими закон пов'язує можливість розірвання договору в судовому порядку у зв'язку з істотним порушенням його умов однією зі сторін.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судовий збір в розмірі 1 600,00 грн., у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 10.05.2018р.

Суддя С.М. Морозов