КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2018 р. Справа№ 910/23033/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Бєляков П.О., адвокат, довіреність № б/н від 04.05.2018;

від відповідача - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Кінтегро" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2018 у справі №910/23033/17 (суддя Демидов В.О., м. Київ, повний текст складено - 05.03.2018) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Дитячі та спортивні майданчики" до товариства з обмеженою відповідальністю "Кінтегро" про стягнення 22 074, 21 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дитячі та спортивні майданчики" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Кінтегро" про стягнення заборгованості у розмірі 22 074,21 грн., з яких: 17 013,00 грн. основного боргу, 3 385,08 грн. інфляційних збитків, 965,78 грн. пені та 710,35 грн. - 3% річних (з урахуванням заяви позивача про уточнення позовних вимог).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.02.2018 у справі №910/23033/17 позов задоволено повністю: вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 17 013 грн. 00 коп. основного боргу, 3 385 грн. 08 коп. інфляційних збитків, 965 грн. 78 коп. пені, 710 грн. 35 коп. 3% річних.

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов'язань в частині оплати отриманого товару та виконаних робіт з його монтажу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2018 у справі №910/23033/17 скасувати, та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині прийняття до розгляду заяви позивача про уточнення позовних вимог, ненаправленої відповідачу.

Окрім того, скаржник вказує про недоведеність обставин утворення заборгованості у відповідача перед позивачем, а також зазначає, що у рішенні у справі №910/14648/16 не було встановлено обставин належного виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Дитячі та спортивні майданчики" зобов'язань з поставки товару за договором.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином; про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від відповідача до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

Враховуючи належне повідомлення відповідача, а також те, що саме ним подано апеляційну скаргу, отже його позиція є викладеною та зрозумілою, з урахуванням того, що неявка представника скаржника в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Дитячі та спортивні майданчики" (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Аспект-Сервіс" (після зміни найменування - товариство з обмеженою відповідальністю "Кінтегро") (замовник) 23.06.2015 укладено договір на поставку поліуретанового покриття №66123 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов'язаний поставити та змонтувати поліуретанове покриття, а замовник прийняти та оплатити поліуретанове покриття (далі по тексту - "товар"). Перелік, кількість, розмір, ціна та характеристика товару зазначається в специфікації (додаток №1), що є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно зі Специфікацією до договору: адреса відвантаження - Україна, м. Буча, вул. Інститутська, 17-б; адреса розвантаження - Україна, с. Рудики, Київської області;адреса встановлення (монтажу) - Україна, с. Рудики, Київської області; строк поставки - протягом 30 діб з моменту отримання постачальником на банківський рахунок передплати у розмірі 86 247,00 грн.; строк встановлення (монтажу) - протягом 35 діб за умовами сприятливих погодних умов (відсутність дощової погоди) та отримання передплати; порядок оплати - 70% передплата в розмірі 86 247,00 грн., 30% - 36 963,00 грн. протягом трьох діб з моменту підписання акту приймання-передачі робіт. Вартість робіт - 123 210,00 грн. з ПДВ.

Відповідно до п.3.2.4. договору, після отримання від замовника повідомлення про готовність до прийняття та монтажу товару. Постачальник за свій рахунок та власними силами здійснює у відповідності до умов даного договору поставку та монтаж товару.

Під терміном "монтаж" в даному договорі розуміється: підготовка основи з щебеню та гран відсіву глибиною 15 см. з поребриком по периметру, нанесення поліуретанового покриття (п. 3.3 договору).

Положеннями п. 5.2 договору передбачено, що прийом товару по якості здійснюється після його монтажу. Підтвердженням передачі та монтажу товару належної якості, а також повним виконанням постачальником своїх зобов'язань за даним договором, є акт приймання-передачі товару, підписаний представником замовника та постачальника.

Цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2015, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами всіх взятих на себе зобов'язань (п. 12.1 договору).

Між сторонами 04.12.2015 підписано додаткову угоду №66123 до договору, згідно якого внесено зміни в специфікацію щодо строку поставки товару (до 01.06.2016 року), встановлення (до 01.06.2016 року), та порядку оплати (83,52% передплата в розмірі 86 247,00 грн., 16,48% - 17 013,00 грн. - протягом трьох діб з моменту підписання акту приймання-передачі робіт).

На виконання умов договору відповідач 23.06.2015 перерахував позивачу 86 247,00 грн. передоплати за договором.

В свою чергу, зобов'язання з оплати решти суми у розмірі - 17 013,00 грн. відповідачем виконані не були.

Так, 21.07.2016 позивач направив на адресу відповідача лист №20/07 від 20.07.2016 з актом приймання-передачі товару №66123 до договору №66123 від 23.06.2015, яким було запропоновано підписати вказаний акт або надати мотивовану відмову від його підписання. Вказаний лист був повернутий позивачу за закінченням встановленого строку зберігання.

Також, матеріали справи містять претензію позивача №8732 від 19.10.2017 з вимогою протягом 7 днів погасити заборгованість в сумі 17 013,00 грн.

У відповідь на вказану претензію відповідач листом №240 від 03.11.2017 зазначав, що станом на 03.11.2017 відсутній підписаний акт приймання-передачі робіт, обов'язок з оплати другої частини робіт не настав, а тому відповідна вимога є безпідставною. Також, відповідач зазначав, що акт, надісланий постачальником листом, що надійшов замовникові 24.10.2017, не може бути підписаний, оскільки обсяг робіт, зазначений в акті, не відповідає умовам договору та фактично наданому обсягові робіт та поставленого покриття. Запропоновано з метою урегулювання спірної ситуації підписати акт приймання-передачі, в якому зазначити обсяг фактично встановленого покриття (80,50 кв.м.), відповідно зменшивши його вартість, а також, з огляду на наявні недоліки покриття, подовжити гарантійний строк його експлуатації до трьох років.

Враховуючи несплату відповідачем заборгованості у розмірі 17 013,00 грн., позивач звернувся до суду з позовом про її стягнення.

Також, позивачем, окрім суми основного боргу було заявлено до стягнення пеню, три відсотки річних та інфляційні.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо обґрунтованості позовних вимог, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є змішаним, оскільки містить ознаки договору поставки в частині поставки товару та договору підряду в частині його монтажу.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами додаткової угоди №66123 до договору від 04.12.2015 грошові кошти у розмірі 17 013,00 грн. повинні бути сплачені відповідачем протягом трьох діб з моменту підписання акту приймання-передачі робіт.

Як вже було зазначено, 21.07.2016 позивач направив на адресу відповідача лист №20/07 від 20.07.2016 з актом приймання-передачі товару №66123 до договору №66123 від 23.06.2015, яким було запропоновано підписати вказаний акт або надати мотивовану відмову від його підписання.

Направлення вказаних документів відповідачу підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком (а.с.20). Проте, зазначений лист був повернутий позивачу органом поштового зв'язку за закінченням встановленого строку зберігання.

При цьому, як вже зазначалось, у матеріалах справи наявна відповідь відповідача на претензію позивача, в якій замовник зазначив, що акт, надісланий постачальником листом, що надійшов замовникові 24.10.2017, не може бути підписаний, оскільки обсяг робіт, зазначений в акті, не відповідає умовам договору та фактично наданому обсягові робіт та поставленого покриття. Запропоновано з метою урегулювання спірної ситуації підписати акт приймання-передачі, в якому зазначити обсяг фактично встановленого покриття (80,50 кв.м.), відповідно зменшивши його вартість, а також, з огляду на наявні недоліки покриття, подовжити гарантійний строк його експлуатації до трьох років.

Стосовно вказаних доводів, які також були покладені відповідачем в основу заперечень проти позовних вимог, слід зазначити наступне.

Згідно статті 678 Цивільного кодексу України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором:

1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) вимагати заміни товару.

Крім цього, статтею Цивільного кодексу України встановлено, якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх за свій рахунок з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1); за наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків (ч. 2).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ТОВ "Кінтегро" зверталося до господарського суду з позовом до ТОВ "Дитячі та спортивні майданчики" про розірвання договору на поставку поліуретанового покриття № 66123 від 23.06.2015, стягнення передоплати за вказаним договором в сумі 86 247 грн. та пені за несвоєчасну поставку товару в сумі 6 086,29 грн., посилаючись на те, що відповідач у строк, визначений в договорі та додатковій угоді № 66123, не здійснив належне виконання зобов'язань за договором (після здійснення монтажу позивачем були виявлені істотні недоліки товару), з огляду на що, з посиланням на приписи ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, просив розірвати договір та стягнути з відповідача суму сплаченої передоплати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.09.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2016 у справі №910/14648/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходи з того, що позивач, незважаючи на те, що невідповідність поліуретанового покриття якісним та кількісним характеристикам, були виявлені ним у момент поставки одразу після його монтажу (у серпні 2015 року), в порушення приписів п. 16 Інструкції П-7, представника відповідача письмово (із зазначенням визначених законодавством відомостей) не викликав, в порушення приписів п. 20 Інструкції П-7 - для участі у прийманні Товару, враховуючи неявку представників відповідача, ані представника відповідної галузевої інспекції по якості продукції, ані експерта бюро товарних експертиз, ані представника відповідної інспекції з якості, ані представника громадськості не викликав.

При цьому, судом встановлено, що невідповідність поставленого за договором поліуретанового покриття ALASTAN_P критерію "відсутність стиків", який визначений на веб-сайті Концерну "Інтер Атлетика", в будь-якому випадку не може вважатися істотним недоліком такого товару.

Також, зазначено і про те, що, як вказано самим позивачем, спірне покриття було поставлено та змонтовано у серпні 2015 року, тобто більш, ніч через рік після монтажу покриття.

Додатком 2 до договору сторонами було погоджено Правила експлуатації товару.

Враховуючи, що матеріали справи не містять жодних відомостей щодо того, чи було дотримано позивачем вказані правила, відсутні підстави стверджувати, що встановлений висновком № 1-09/12 від 09.12.2016 недолік не є наслідком неправильної експлуатації покриття.

Отже, суд дійшов висновку, що відповідно до приписів чинного законодавства саме на позивача покладений обов'язок належними та допустимими доказами довести ті обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення позовних вимог, тобто у даному випадку саме позивач повинен довести, що за договором відповідачем був поставлений товар неналежної якості, проте належних та допустимих доказів вказаного позивач до матеріалів справи не надав.

Стосовно правовідносин сторін, пов'язаних з монтажем поліуретанового покриття, суд зазначив, що з матеріалів справи слідує, що позивач вказує лише на недоліки товару, в той час як якість виконаних робіт з монтажу не заперечує.

Щодо посилань позивача на те, що відповідачем замість покриття площею 83 кв.м. поставлено та змонтовано покриття площею 80 кв.м., суд дійшов висновку, що у випадку передачі меншої кількості товару, ніж передбачено договором, покупець має право обрати один із наступних варіантів поведінки: 1) вимагати передання кількості товару, якої не вистачає; 2) відмовитися від переданого товару та його оплати; 3) якщо товар вже оплачений, вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

При цьому, судом було вказано, що реалізація права на відмову від прийняття товару фактично означає повернення такого товару продавцеві у стані, в якому такий товар був поставлений, що, враховуючи характер спірних правовідносин, а саме те, що товар має бути не лише поставлений, а й стаціонарно змонтований на вулиці, а відтак, не може бути демонтований з подальшою його реалізацією іншому покупцю, виключає можливість його повернення відповідачу.

За таких обставин, у випадку недопоставки відповідачем товару, позивач може вимагати передання кількості товару, якої не вистачає.

Крім того, судом у справі №910/14648/16 було встановлено, що 20.07.2016 позивач направив відповідачу для підписання два екземпляри акту приймання-передачі товару №66123 від 06.07.2016 на загальну суму 103 260 грн. (вказана сума дорівнює визначеній сторонами в додатковій угоді № 66123 від 04.12.2015 загальній вартості товару та його монтажу - примітка суду) з супровідним листом № 20/17 від 20.07.2016, в якому просив підписати вказані акти та повернути один його примірник відповідачу або надати мотивовану відмову від прийняття змонтованого (встановленого) товару.

Вказаний лист відповідачем було направлено за адресою: м. Київ, вул. Кропивницького, 14, к. 9, тобто за адресою, вказаною позивачем як офіційну в договорі.

На доказ направлення вказаних документів до матеріалів справи долучено належним чином засвідчені копії опису вкладення та фіскального чеку від 21.07.2016.

З відомостей, які містяться в он-лайн сервісі "Укрпошти" Відстеження поштових пересилань, слідує, що позивачем цей лист отриманий не був і повернувся відповідачу з відміткою пошти: "за закінченням терміну зберігання".

З огляду на вказане вище у сукупності, суд дійшов висновку, що враховуючи відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів істотного порушення відповідачем умов договору, позовні вимоги позивача про розірвання укладеного між позивачем та відповідачем договору на поставку поліуританового покриття № 66123 від 23.06.2015 задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як роз'яснено п 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, рішення у справі №910/14648/16 не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі №910/23033/17, не можуть йому суперечити.

З огляду на викладене, враховуючи, що у справі №910/14648/16 судами надавалася оцінка доводам ТОВ "Кінтегро" про виявлені останнім істотні недоліки товару та поставку і монтаж покриття площею 80 кв.м. замість 83 кв.м. та було встановлено, що замовник належних та допустимих доказів поставки йому товару неналежної якості не надав, а також, що він не позбавлений права у випадку недопоставки товару вимагати передання йому тієї кількості товару, якої не вистачає, заперечення відповідача в наведеній частині судом не приймаються.

Стосовно доводів апелянта про те, що у рішенні у справі №910/14648/16 не було встановлено обставин належного виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Дитячі та спортивні майданчики" зобов'язань з поставки товару, слід зазначити, що такі обставини повинні встановлюватися у межах даної справи та відповідно їх не встановлення у іншій справі підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу бути не може.

Так, судом у даній справі встановлено виконання позивачем своїх зобов'язань за договором та відповідно відсутність підстав для звільнення відповідача від оплати товару та змонтованого покриття.

Доводи скаржника про недоведеність обставин утворення заборгованості у відповідача перед позивачем не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, а тому відповідно підлягають відхиленню за необґрунтованістю.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Факт наявності заявленого до стягнення боргу станом на день подачі позову до суду підтверджується матеріалами справи, що наведено вище у даній постанові.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 17 013,00 грн.

Позивачем, у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання відповідачем, нараховано пеню в сумі 965,78 грн., три відсотки річних в сумі 710,35 грн. та інфляційні в сумі 3 385,08 грн.

Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 8.5 договору за несвоєчасну оплату товару замовник сплачує пеню в розмірі 0,5% від вартості неоплаченого або несвоєчасно оплаченого товару за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

Враховуючи те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 965,78 грн., трьох відсотків річних в сумі 710,35 грн. та інфляційних в сумі 3 385,08 грн. розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

Стосовно доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині прийняття до розгляду заяви позивача про уточнення позовних вимог, ненаправленої відповідачу, слід зазначити наступне.

Згідно ч. 3 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;

3) справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

У даному випадку, наведені порушення норм процесуального права, наявність яких є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, відсутні.

В свою чергу, згідно ч. 2 вказаної статті порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Так, вказаною заявою позивачем було фактично зменшено загальний розмір позовних вимог (з 23 641,12 грн. до 22 074, 21 грн.), відповідно суд першої інстанції, прийнявши таку заяву до розгляду, права відповідача жодним чином не порушив.

Відповідно наведене порушення норм процесуального права не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Кінтегро" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2018 у справі №910/23033/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 11.05.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко