РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.05.2018Справа № 905/25/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Паська М.В, розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 (87513, АДРЕСА_1) до приватного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" (87535, м. Маріуполь, площа Машинобудівельників, буд. 1) за участю розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Шистопала П.М.

про стягнення заборгованості по заробітній платі

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до приватного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" про стягнення заборгованості по заробітній платі в межах справи № 910/3262/16.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.02.18 позовну заяву залишено без руху та встановлено строк на усунення недоліків.

05.03.18 від позивача надійшла заява про усунення недоліків та докази сплати судового збору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.03.18 прийнято позовну заяву до розгляду в межах справи № 910/3262/16 та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

10.04.18 від боржника (відповідача) надійшов відзив на позовну заяву.

12.04.18 від розпорядника майна боржника надійшов відзив на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи в спрощеному провадженні без виклику сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд стягнути з боржника (відповідача) заборгованість по заробітній платі 23.038, 83 грн., зазначена заборгованість боржником (відповідачем) не оспорюється, що підтверджується відзивом на позовну заяву та довідкою про заборгованість по заробітній платі від 28.12.17 на суму 23.078, 87 грн.

Також, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені по день постановлення рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в день звільнення, всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, боржник (відповідач) не провів повного розрахунку з позивачем.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

До структури заробітної плати в силу ст. 2 Закону України "Про оплату праці" включаються виплати за виконану роботу, а також гарантії та компенсації за невідпрацьований час.

Так, згідно статті 3 Кодексу законів про працю України ( далі - КзПП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами у сфері державного і договірного регулювання оплати праці, визначено Законом України "Про оплату праці".

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Відповідач в своєму відзиві заперечує щодо нарахування середнього заробітку за весь час затримки, посилаючись на те, що це не є заробітною платою в розумінні законодавства про оплату праці, а є санкцією за неналежне виконання зобов'язань з оплати праці.

Проте, суд не погоджується з такою позицією відповідача з огляду на те, що стаття 117 КЗпП України структурно віднесена до розділу VII "Оплата праці" зазначеного КЗпП України. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання, всупереч посиланням відповідача. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку (відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 14.11.12 у справі № 6-139цс12), у зв'язку з чим, питання стягнення середнього заробітку за час затримки може розглядатися в господарському суді.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до неустойки і не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання, а є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці.

В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі №6-76цс14 суд дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є обставини невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, чинним законодавством покладено на роботодавця, який перебуває у процедурах банкрутства, обов'язок щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як роз'яснено п. 20 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача з 29.09.15 по 03.05.18 складає: 74,81*760 днів = 56.855,60 грн. (без утримання податків й інших обов'язкових платежів).

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивач звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у сумі 1.762, 00 грн. слід віднести на боржника (відповідача), стягнувши його в дохід державного бюджету України, а 1.762, 00 грн. на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 116, 117 Кодексу Законів про працю України та ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з приватного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" (87535, м. Маріуполь, площа Машинобудівельників, буд. 1; ідентифікаційний код 13504334) користь ОСОБА_1 (87513, АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1) заборгованість по заробітній платі 23.078, 87 грн., середній заробіток 56.855,60 грн. та судові витрати 1.762, 00 грн.

3.Стягнути з приватного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" (87535, м. Маріуполь, площа Машинобудівельників, буд. 1; ідентифікаційний код 13504334) в дохід Державного бюджету України 1.762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. судового збору.

4.Рішення підлягає оскарженню в порядку та строк розділу ІV ГПК України, та набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України.

5.Видати накази відповідно до ст. 327 ГПК України.

Суддя М.В. Пасько