ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"25" квітня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/206/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Щавинської Ю.М.

Секретар судового засідання Шейнцис О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/206/18

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрос ТІМ" (65005, м. Одеса, вул. Бугаївська, 21, офіс 508/1);

до відповідача: Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Прогрес Владичень" (68741, Одеська область, Болградський район, с. Владичень, вул. Тиха, 56);

про стягнення 748237,53грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність б/н від 05.02.2018р.;

від відповідача: не зявився.

ВСТАНОВИВ:

06.02.2018р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрос ТІМ" звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Прогрес Владичень", в якій просить суд стягнути з останнього заборгованість у розмірі 748 237,53 грн., з яких 415 815,57 грн. основного боргу; 132 020,13 грн. пені; 29 920,27 грн. інфляційних втрат та 170 481,56 грн. 10 % штрафу, а також витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання СВК "Прогрес Владичень" умов договору поставки №17040301 від 03.04.2017р. та додаткових угод до нього в частині повної та своєчасної оплати вартості отриманого товару, в результаті чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 415 815,57 грн., на яку було нараховано штрафні санкції.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.02.2018р. відкрито провадження у справі №916/206/18 за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання на 14.03.2018р.

Одночасно з позовною заявою позивачем 06.02.2018р. було подано заяву про забезпечення позову, згідно якої останній просив суд накласти арешт на майно та грошові кошти, які знаходяться у банківських установах та належать СВК „Владичень в межах суми, заявленої до стягнення (748237,53 грн.).

Ухвалою суду від 08.02.2018р. заяву про забезпечення позову на підставі п. 7 ст. 140 ГПК України повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Агрос ТІМ" та розяснено можливість права звернутись до суду із заявою про забезпечення позову після відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 14.03.2018р. закрито підготовче провадження у справі № 916/206/18 із призначенням справи до судового розгляду по суті в засіданні суду на 02.04.2018р. о 15 год.

У судовому засіданні 02.04.2018р., приймаючи до уваги необхідність додаткового дослідження доказів, враховуючи заявлене позивачем клопотання про відкладення розгляду справи, судом було оголошено перерву до 25.04.2018р., про що винесено відповідну ухвалу.

У судовому засіданні 25.04.2018р. представник позивача під час розгляду справи по суті в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Відповідач, СВК "Прогрес Владичень", про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом надсилання вищевказаних ухвал суду на його юридичну адресу, що зазначена у витязі з ЄДР (а.с.25-29), у судові засідання не з'являвся, про поважність причин відсутності не повідомляв, відзив на позовну заяву та витребувані судом документи не надав.

Згідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Приймаючи до уваги, що усі надіслані судові ухвали відповідачем було отримано, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення (а.с.62, 67, 75, 82), а також відсутність жодних повідомлень щодо причин неявки СВК "Прогрес Владичень" у судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до п.9 ст.165 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності зі статтею 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

У відповідності до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.04.2017р. між ТОВ "Агрос ТІМ" (Постачальник) та СВК "Прогрес Владичень" (Покупець) було укладено договір поставки № 17040301 (а.с.30-31), згідно п. 1.1 якого постачальник зобов'язався передати, а покупець прийняти та оплатити продукцію.

Пунктом 1.2. договору сторонами було визначено асортимент продукції.

Відповідно до п. 1.3. договору сума договору, асортимент, кількість та ціна товару, передбаченого п. 1.2., не є остаточною, вичерпною, та може змінюватись або доповнюватись відповідно до додатків (актів, товарних накладних, фіскальних чеках, специфікацій), підписаних в рамках цього договору, які є його невід'ємною частиною, з урахуванням зміни ціни договору.

Загальна сума та асортимент договору складається із суми вартості товару по всіх додатках, підписаних в рамках цього договору, які є його невід'ємною частиною, з урахуванням зміни ціни договору (п.1.4. договору).

Розділом 2 договору визначено, що поставка постачальником підтверджується видатковими накладними, а підтвердженням отримання товару є факт підписання видаткової накладної.

Згідно п.3.1. договору покупець здійснює оплату товару шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника у наступному порядку: протягом семи днів з моменту укладання договору, покупець сплачує постачальнику 30% від загальної вартості товару, зазначеного у п.1.2. договору; до 15 липня 2017р. покупець сплачує постачальнику 40% від загальної вартості товару, зазначеного у п.1.2. договору; до 10 жовтня 2017р. залишок боргу за даним договором.

Зобов'язання покупця по сплаті товару вважається виконаним в момент зарахування коштів на банківський рахунок постачальника, відповідно до реквізитів, вказаних постачальником у рахунку-фактурі (п.3.6. договору).

Договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2017р., а в частині зобов'язань, що виникли до цієї дати - до повного їх виконання відповідними сторонами (п.6.1. договору).

Як встановлено судом з матеріалів справи, між сторонами по справі також було укладено додаткові угоди до договору поставки №1 від 06.04.2017р. (а.с.32) та №2 від 24.05.2017р. (а.с.33), якими сторони доповнили п.1.2. договору щодо асортименту та кількості товару.

Таким чином, проаналізувавши зміст вказаного договору, суд доходить висновку про можливість застосування до нього норм, що регулюють правовідносини поставки та купівлі-продажу.

Згідно до ст.193 ГК України, яка цілком кореспондується зі ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки ТОВ "Агрос ТІМ" було поставлено СВК "Прогрес Владичень" товар на загальну суму 1 857 247,63 грн., що підтверджується видатковими накладними (а.с.35-42, 44-51).

Здійснюючи розрахунок за поставлений товар, відповідачем частково було сплачено позивачу за поставлений товар у сумі 1 289 000 грн. Частину товару на суму 152 432,06 грн. відповідачем згідно накладних повернення постачальнику (а.с.52-56) було повернуто ТОВ "Агрос ТІМ".

Однак, в порушення взятих на себе зобовязань, залишок товару на загальну суму 415 815,57 грн., СВК "Прогрес Владичень" сплачено не було.

Враховуючи, що наявність основної заборгованості у сумі 415 815,57 грн. підтверджується матеріалами справи та відповідачем не заперечується, суд доходить висновку щодо задоволення вимог позивача в цій частині.

Аналізуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 132 020,13 грн. та інфляційних втрат у сумі 29 920,27 грн., суд вказує наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 343 Господарського кодексу України встановлено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 4.2. договору у випадку порушення термінів оплати кожної окремої партії товару, обумовлених у договорі, покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочки.

Приймаючи до уваги, що при перевірці розрахунку пені (а.с.9-10) було встановлено методологічні помилки, судом, за допомогою системи "Ліга-Закон", за даними, вказаними позивачем щодо періоду нарахування, із врахуванням проведених проплат, було зроблено власний розрахунок пені, згідно з яким її розмір становить 75 894.43 грн.

Сума боргу (грн..)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
1255815.5711.10.2017 - 11.10.2017112.5000 %0.068 %*860.15
1055815.5712.10.2017 - 26.10.20171512.5000 %0.068 %*10847.42
1055815.5727.10.2017 - 30.10.2017413.5000 %0.074 %*3124.06
1035815.5731.10.2017 - 02.11.2017313.5000 %0.074 %*2298.66
1025815.5703.11.2017 - 12.11.20171013.5000 %0.074 %*7588.22
1005815.5713.11.2017 - 14.11.2017213.5000 %0.074 %*1488.06
955815.5715.11.2017 - 19.11.2017513.5000 %0.074 %*3535.21
925815.5720.11.2017 - 04.12.20171513.5000 %0.074 %*10272.75
915815.5705.12.2017 - 14.12.20171013.5000 %0.074 %*6774.53
915815.5715.12.2017 - 23.01.20184014.5000 %0.079 %*29105.37

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

При перевірці наведеного позивачем у позовній заяві розрахунку інфляційних втрат, судом, за допомогою системи „Ліга-Закон, за даними, вказаними позивачем щодо періоду нарахування, із врахуванням проведених проплат, було зроблено власний розрахунок інфляційних втрат, згідно з яким їх розмір становить 30 429,29 грн.

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
11.10.2017 - 11.10.5.571.0000.001255815.57
12.10.2017 - 30.10.5.571.01212669.791068485.36
31.10.2017 - 02.11.5.571.0000.001035815.57
03.11.2017 - 12.11.5.571.0000.001025815.57
13.11.2017 - 14.11.5.571.0000.001005815.57
15.11.2017 - 19.11..571.0098602.34964417.91
20.11.2017 - 04.12..571.0000.00925815.57
05.12.2017 - 31.12..571.0109158.16924973.73

Разом з тим, приймаючи до уваги положення господарського процесуального кодексу щодо меж позовних вимог, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у заявленому позивачем розмірі 29 920,27 грн.

Стосовно вимоги позивача про стягнення штрафу у сумі 170 481,56 грн., суд вказує наступне.

Згідно з висновками Верховного Суду України, викладеними, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 9.04.2012р. у справі №20/246-08, які є обовязковими для суду при прийнятті рішення, відповідно до п.п.5, 6 ст. 13 Закону України "про судоустрій і статус суддів", у випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Так, пунктом 4.3. договору встановлено, якщо сторона буде вимушена звернутися до суду з позовом щодо стягнення заборгованості за вказаним договором, винна сторона, окрім пені, передбаченої п.4.2. даного договору, сплачує штраф у сумі 10% від загальної суми договору. Вказана умова включена до договору за погодженням обох сторін. На підставі зазначеного пункту договору позивачем нараховано відповідачу штраф у розмірі 170 481,56 грн.

Перевіривши розрахунок штрафу, наведений у позовній заяві позивачем, з урахуванням наявності факту прострочення оплати, суд вважає розрахунок позивача вірним та вимоги в цій частині цілком обґрунтованими.

Разом з тим, норми матеріального права, а саме ст.233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст. 551 ЦК України, встановлюють, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Враховуючи, що наявність будь-яких збитків, викликаних простроченням відповідача, позивачем не доведена та подібні вимоги позивачем не заявлялися, часткову сплату відповідачем основної заборгованості, у звязку з чим предметом стягнення не є загальна сума договору, а також стягнення з відповідача пені та інфляційних витрат, суд, керуючись приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч.1 ст. 233 ГК України, вважає за правомірне та пропорційне зменшити нараховані позивачем штрафні санкції у вигляді штрафу до 40 000 грн.

Відповідно до п. 4.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI господарського процесуального кодексу України", у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Приймаючи до уваги вищезазначене, з огляду на часткове задоволення вимог позивача щодо стягнення пені, а також те, що спір між сторонами виник внаслідок неправильних дій відповідача, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог, відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, без врахування зменшення штрафу.

Керуючись ст.ст. 129,232,233,236-238,240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Прогрес Владичень" (68741, Одеська область, Болградський район, с. Владичень, вул. Тиха, 56, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрос ТІМ" (65005, м. Одеса, вул. Бугаївська, 21, офіс 508/2, ) основний борг у сумі 415 815 /чотириста пятнадцять тисяч вісімсот пятнадцять/ грн. 57 коп., пеню у сумі 75 894 /сімдесят пять тисяч вісімсот девяносто чотири/ грн. 43 коп., індекс інфляції у сумі 29 920 /двадцять дев'ять тисяч девятсот двадцять/ грн. 27 коп., штраф у сумі 40 000 /сорок тисяч/ грн., судовий збір у сумі 10 381 /десять тисяч триста вісімдесят одна/ грн. 68 коп.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Одеського апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 03 травня 2018 р.

Суддя Ю.М. Щавинська