ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/8787/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича

за участю представників:

Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича - Линника Є.В.,

Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" - Габрєва В.В.,

Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" - Рубанки Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 (головуючий - Михальська Ю.Б., судді - Отрюх Б.В., Гончаров С.А.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 (суддя - Спичак О.М.)

у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича

до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект"

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Бучацький Андрій Михайлович (далі - ФОП Бучацький А.М.) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 10.07.2017) до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" (далі - ПАТ "УкрСиббанк") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" (далі - ТОВ "Кей-Колект") про визнання недійсним договору факторингу №1 від 12.12.2011, укладеного між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект", в частині відступлення права грошових вимог, які виникли у ПАТ "УкрСиббанк" за кредитним договором №0 від 24.01.2008 та додатковою угодою №1 від 02.07.2008, що були укладені з ФОП Бучацьким А.М.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір укладено всупереч вимогам законодавства ст.ст. 203, 215, 1077, 1078 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), нормам Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", оскільки: ТОВ "Кей-Колект" (фактор) не є фінансовою установою; зміст оспорюваного договору факторингу не містить розміру переданої грошової вимоги до позивача, а зазначена у додатку до договору факторингу грошова вимога не відповідає дійсному грошовому зобов'язанню позивача перед ПАТ "УкрСиббанк" за кредитним договором №0 від 24.01.2008, оскільки позивач не отримував кредитні кошти у доларах США, а отримав лише кредит в сумі 103 859,31 грн, за користування яким було нараховано відсотки в сумі 107 744,07 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що: матеріалами справи підтверджено, що ТОВ "Кей-Колект" (фактор) є фінансовою установою; розмір грошової вимоги за договором факторингу визначено у додатку №1 договору, який є його невід'ємною частиною; у рішенні господарського суду в іншій справі встановлено факт отримання позивачем грошових коштів за кредитним договором №0 від 24.01.2008 як в гривні, так і в доларах США; відсутні законодавчо обґрунтовані підстави для визнання спірного договору факторингу недійсним.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з мотивами, викладеними в рішенні місцевого суду.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, 06.02.2018 ФОП Бучацький А.М. звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог касаційної скарги ФОП Бучацький А.М. посилається на те, що: зміст спірного договору факторингу не містить суми грошової вимоги до позивача, яка виникла на підставі кредитного договору від 24.01.2008, в той час як у додатку №1 до договору факторингу загальна сума переданого грошового зобов'язання позивача перед ПАТ "УкрСиббанк" за кредитним договором від 24.01.2008 не відповідає дійсності, оскільки позивач не укладав з ПАТ "УкрСиббанк" окрему кредитну угоду № 0 від 02.07.2008, зобов'язання за якою є предметом оспорюваного договору факторингу.

ПАТ "УкрСиббанк" подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить рішення та постанову судів попередніх інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

ФОП Бучацький А.М. подано пояснення, у яких додатково обґрунтовує неправомірність оспорюваних судових рішень.

Відзив ТОВ "Кей-Колект" на касаційну скаргу, поданий до Верховного Суду 10.05.2018, залишається без розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 301, ч. 1 ст. 252, ч. 2 ст. 207 ГПК України, оскільки його подано поза межами строку, встановленого в ухвалі Верховного суду від 12.03.2018.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, подані заперечення, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24.01.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк") та ФОП Бучацьким А.М. (позичальник) було укладено кредитний договір №0 (далі - кредитний договір №0 від 24.01.2008), відповідно до п. 1.1. якого банк зобов'язується надавати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у формі непоновлювальної кредитної лінії в національній валюті України на суму ліміту кредитної лінії, що дорівнює 454 500,00 грн, у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору №0 від 24.01.2008 надання кредиту здійснюється з 24.01.2008. Позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в термін, не пізніше 24.01.2011, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору. Позичальник зобов'язується повернути основну суму кредиту та сплачувати плату за користування кредитом у вигляді процентів, комісій, а також сплатити штрафні санкції та здійснити інші грошові платежі згідно з умовами договору на рахунок №8017 в АКБ "УкрСиббанк". Кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми в повному обсязі на зазначений в цьому пункті рахунок банку.

Згідно з п.п. 1.3.1, 1.3.2 кредитного договору №0 від 24.01.2008 за користування кредитними коштами за цим договором встановлюється процентна ставка в розмірі 14% річних, якщо не встановлена інша ставка згідно з умовами цього договору. За користування кредитними коштами понад встановлений договором строк, процентна ставка встановлюється в розмірі 28% річних. Такий розмір ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором. Нарахування та облік процентів банк здійснює відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства, зокрема, нормативних актів Національного Банку України.

У додатку №1 до договору №0 від 24.01.2008 сторонами було визначено графік погашення кредиту.

02.07.2008 між АКІБ "УкрСиббанк" та ФОП Бучацьким А.М. укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008 (далі - додаткова угода №1 від 02.07.2008), в якій сторонами було погоджено, що у зв'язку зі зміною виду кредитування, для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладанні, а саме №0 від 24.01.2008, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №0 від 02.07.2008.

У пункті 2 додаткової угоди №1 від 02.07.2008 погоджено внесення змін до пункту 1.1. кредитного договору №0 від 24.01.2008, відповідно до яких банк зобов'язується надавати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у валютах, вказаних в цьому договорі, у формі не поновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 454 500,00 грн, у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі. Кредитування позичальника здійснюється шляхом надання окремих частин кредитних коштів (траншів) в будь-якій валюті, що передбачена ним договором, в межах ліміту кредитної лінії. Сторони погодили, що з метою отримання траншу в доларах США позичальник надає до банку письмову заяву (за формою згідно додатку №1 до договору), в якій зазначає бажану суму траншу (в межах ліміту кредитної лінії) та бажану дату його отримання. Надання траншів в національній валюті здійснюється на підставі окремих додаткових угод до договору, укладених між банком та позичальником. Ліміт кредитної лінії розраховується в базовій валюті незалежно від валюти траншів, що видаватимуться. Валютою кредиту (траншу) можуть бути: долар США (USD), та/або гривня України (UAH).

Базовою валютою за цим договором є гривня. Під базовою валютою за договором розуміється валюта, в яку перераховуються суми наданих та/або запитаних до отримання кредитів (траншів) в різних валютах договору, для розрахунку ліміту кредитної лінії та заборгованості позичальника.

Загальна сума заборгованості за всіма позичковими рахунками (за якими обліковуються всі видані за цим договором транші) розраховується шляхом складання сум виданих траншів в кожній з валют даного договору, помножених на курс гривні Національного Банку України до такої валюти, та поділених на курс гривні Національного Банку України до базової валюти на день надання заявки на видачу чергового траншу.

Загальна сума заборгованості за всіма траншами (частинами) кредитів на день подання заяви на видачу чергового траншу та/або на дату зниження ліміту кредитної лінії, не може перевищувати встановленого пунктом 1.1. договору та/або графіком зниження ліміту кредитної лінії, наведеного в додатку до договору, ліміту кредитної лінії незалежно від виду валюти наданих траншів (частин) кредиту. Крім того, означеною додатковою угодою контрагентами також погоджено внесення змін до кредитного договору в частині визначення розміру процентної ставки за користування кредитом.

12.12.2011 між ПАТ "УкрСиббанк" (клієнт) та ТОВ "Кей-Колект" (фактор) було укладено договір факторингу №1 (договір факторингу), відповідно до п. 1.1 якого клієнт зобов'язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 1.2 договору факторингу обсяг (сума прав вимоги) станом на дату укладання цього договору визначений у додатку №1 до договору.

Судами встановлено, що відповідно до витягу з додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011 клієнтом передано фактору, в тому числі, право вимоги до ФОП Бучацького А.М. згідно з договором №0 від 24.01.2008 на суму 103 859,31 грн (заборгованість по тілу кредиту), 107 744,07 грн (заборгованість по процентам за користування кредитними коштами) та згідно з договором №0 від 02.07.2008 на суму 45 955,63 доларів США (заборгованість по тілу кредиту) та 37 171,07 доларів США (заборгованість по процентам за користування кредитними коштами). У вказаному додатку зазначено, що загальний розмір грошового зобов'язання за кредитним договором у валюті кредиту (сума за договором) становить 454 500,00 грн.

Предметом даного позову є вимоги про визнання недійсним договору факторингу №1 від 12.12.2011.

За змістом ст. 300 ГПК України, суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

У касаційній скарзі ФОП Бучацький А.М. не оспорює висновків судів попередніх інстанцій про наявність у ТОВ "Кей-Колект" дозволу на здійснення діяльності на ринку фінансових послуг.

Разом з тим, у касаційній скарзі ФОП Бучацький А.М. посилається на те, що про недійсність оспорюваного правочину свідчить те, що зміст спірного договору факторингу не містить суми грошової вимоги до позивача, яка виникла на підставі кредитного договору від 24.01.2008.

Водночас вказаним доводам скаржника було надано оцінку судами попередніх інстанцій та на підставі матеріалів справи встановлено, що сума прав вимоги за договором факторингу визначена в додатку № 1 до договору факторингу, яка є його невід'ємною частиною.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що визначена у додатку №1 до договору факторингу загальна сума переданого грошового зобов'язання позивача перед ПАТ "УкрСиббанк" за кредитним договором від 24.01.2008 не відповідає дійсності, з посиланням на те, що позивач не укладав з ПАТ "УкрСиббанк" окрему кредитну угоду № 0 від 02.07.2008, варто зазначити наступне.

Судами попередніх інстанцій було надано оцінку змісту додаткової угоди №1 від 02.07.2008 до кредитного договору №0 від 24.01.2008 та встановлено, що контрагентами було досягнуто згоди стосовно застосування для ідентифікації кредитного договору як номеру, погодженого при його укладанні, а саме №0 від 24.01.2008, так і №0 від 02.07.2008 - реєстраційного договору в системі обліку банку.

Судами встановлено, що фактично номер договору 0 застосувався для обліку кредиту, наданого в національній валюті України, а №0 - для кредиту в іноземній валюті, надання якого і було погоджено у додатковій угоді №1 від 02.07.2008 до кредитного договору №0 від 24.01.2008.

Дійсність вказаної додаткової угоди №1 від 02.07.2008 до кредитного договору №0 від 24.01.2008 була предметом дослідження під час розгляду Господарським судом міста Києва справи №910/1831/17 за позовом ФОП Бучацького А.М. до ПАТ "УкрСиббанк".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі №910/1831/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 17.10.2017, відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсною вказаної додаткової угоди №1 від 02.07.2008 до кредитного договору №0 від 24.01.2008.

Таким чином, зазначення у додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011 про перечу права вимоги до ФОП Бучацького А.М. за договорами №0 від 02.07.2008 та №0 від 24.01.2008 обумовлено домовленістю між сторонами кредитного договору №0 від 24.01.2008 в редакції додаткової угоди додаткової угоди №1 від 02.07.2008

Враховуючи зазначене, посилання у касаційній скарзі на те, що за спірним договором факторингу було передано правом вимоги до позивача за неіснуючим кредитним договором №0 від 02.07.2008 є безпідставними.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що загальна сума переданого грошового зобов'язання позивача перед ПАТ "УкрСиббанк" за кредитним договором №0 від 24.01.2008 не відповідає дійсності, з посиланням на те, що позивач не отримував кредит в доларах США, суд касаційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 35 ГПК України, в редакцій, чинній на час прийняття рішення місцевого суду, передбачено підстави звільнення від доказування.

Встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічні положення містяться в ст. 75 ГПК України, в редакцій, чинній на час прийняття постанови судом апеляційної інстанції.

Рішенням Господарського суду Харківської області у справі №5023/3088/11 відмовлено у задоволенні позову ФОП Бучацького А.М. до ПАТ "УкрСиббанк" про розірвання кредитного договору №0 від 24.01.2008; скасування додатку №1 до вказаного кредитного договору; визнання недійсними всіх листів, розрахунків, довідок, які банк надавав, з використанням договору №0 від 02.07.2008; розірвання додаткової угоди №1 від 02.07.2008 до кредитного договору №0 від 24.01.2008; розірвання договору іпотеки №13134 від 24.01.2008, укладеного між тими ж сторонами; заборону відповідачу звертати стягнення на предмет застави до прийняття рішення судом по суті.

Вказане рішення було залишено в силі постановою Вищого господарського суду України від 10.11.2011 у справі №5023/3088/11, за наслідком скасування постанови Харківського апеляційного господарського суду від 22.08.2011.

У вказаному рішенні у справі №5023/3088/11 господарським судом було встановлено, що на виконання умов кредитного договору №0 від 24.01.2008 ПАТ "УкрСиббанк" було передано ФОП Бучацькому А.М. наступні транші: 20.02.2008 - 50 000,00 грн; 11.03.2008 - 75 264,00 грн; 11.04.2008 - 10 110,00 грн; 04.07.2008 - 25 000,00 дол.США; 08.07.2008 - 25 000,00 дол.США.

Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій правомірно відхили доводи позивача про отримання ним коштів за кредитним договором №0 від 24.01.2008 лише на суму 103 859,31 грн.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, в той час як відповідно до ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, перевіривши рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів в межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про те, що доводи касаційної скарги не спростовують правомірності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування судових рішень попередніх інстанцій.

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку ст. 129 ГПК України (в редакції, чинній після 15.12.2017) покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 у справі №910/8787/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді І.С. Міщенко

В.Г. Суховий