ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" травня 2018 р. Справа № 922/5/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Плахов О.В.,

при секретарі судового засідання Євтушенко Є.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - Барановський О.О. - за довіреністю від 01.03.2018 № 10.0/2491,

від відповідача - Зелінський П.Л. - за довіреністю від 16.01.2018 3 1/01-19,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області (вх.№556Х)

на рішення Господарського суду Харківської області від 26.02.2018 у справі №922/5/18, (суддя Байбак О.І.), ухвалене о 15:47 год. в м.Харкові, повний текст рішення складено 01.03.2018,

за позовом: Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, м.Харків,

до відповідача: Міської державної лікарні ветеринарної медицини, м. Харків,

про стягнення 36559,86 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Головне управління Держпродспоживслужби в Харківської області звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з Міської державної лікарні ветеринарної медицини 36559,86 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на рішення Апеляційного суду Харківської області від 24.05.2017 у справі № 638/15836/16-ц, яким з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківської області стягнуто на користь гр. ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 36559,86 грн. При цьому, вказує, що оскільки ОСОБА_3 є працівником Міської державної лікарні ветеринарної медицини, кошторисом якої передбачено оплату працівникам заробітної плати, списання вищевказаних коштів фактично з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області змінює розмір бюджетних призначень за КЄКВ 2111, що не відповідає вимогам ч. 10 ст. 23 Бюджетного кодексу України.

Рішенням господарського Харківської області від 26.02.2018 у справі №922/5/18 в задоволенні позову відмовлено.

Місцевий господарський суд на підставі положень ст. 55, 129-1 Конституції України, ст.ст. 73-75, 86 ГПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 617 Цивільного кодексу України, ст.19 Закону України «Про судоустрій і статус суддів в Україні», ст. 218 Господарського кодексу України дійшов висновку, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24.05.2017 у справі № 638/15836/16-ц саме на Головне управління Держпродспоживслужби в Харківській області, а не на Міську державну лікарню ветеринарної медицини м. Харкова покладено обов'язок з виплати на користь гр. ОСОБА_3 заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 36559,86 грн. без урахування обов'язкових податків та платежів.

Разом з тим, на думку суду, поданий Головним управлінням Держпродспоживслужби в Харківській області позов фактично ставить під сумнів та містить в собі вимоги про перегляд висновків, викладених в рішенні Апеляційного суду Харківської області від 24.05.2017 р. по справі № 638/15836/16-ц, та намагання заявника перекласти обов'язок, покладений на нього згідно з вказаним рішенням на іншу особу - Міську державну лікарню ветеринарної медицини м. Харкова.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Головне управління Держпродспоживслужби в Харківській області звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 26.02.2018 у справі №922/5/18 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Головного управління Держпродспоживслужби в Харківської області у повному обсязі; стягнути з Міської державної лікарні ветеринарної медицини на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

В обґрунтування апеляційних вимог позивач вказує на невірний висновок суду першої інстанції про те, що розгляд позовної заяви Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області у даній справі має наслідком перегляд судового рішення Апеляційного суду Харківської області у справі № 638/15836/16-ц, яке набрало законної сили, оскільки останнім не вирішувалось питання щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 саме з відповідача. Разом з тим, з огляду на положення ст. 228 Господарського кодексу України державні (комунальні) підприємства за наявності підстав зобов'язані вжити заходів щодо стягнення в порядку регресу збитків з інших суб'єктів господарювання або стягнути збитки з винних працівників підприємства відповідно до вимог законодавства про працю.

Крім того, позивач зазначає про необґрунтованість посилань місцевого господарського суду в обґрунтування ухваленого у справі рішення на положення ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України, рішення Європейського Суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005, оскільки спірні правовідносини стосуються зміни розмірів та мети бюджетних призначень (фінансування лікарні, де працював ОСОБА_3 здійснюється з місцевого бюджету, а Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області - з Державного бюджету України).

У відзиві на апеляційну скаргу Міська державна лікарня ветеринарної медицини м. Харкова вказує на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у справі, та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі. Обґрунтовуючи свою позицію у справі, вказує на те, що місцевим господарським судом правомірно встановлено, що у позивача на підставі заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.01.2017 та рішення Апеляційного суду Харківської області від 24.05.2017 у справі № 638/15836/16-ц виник обов'язок по виплаті ОСОБА_3 коштів в сумі 36559,86 грн. В свою чергу, на думку відповідача, Міською державною лікарнею м. Харкова не вчинено жодних неправомірних винних дій, які є підставою для стягнення з неї вказаної суми, відсутня також норма закону, яка дає підстави чи відповідно до якої можливо здійснити виплату вищезазначених коштів.

ОСОБА_3 подано клопотання, в якому просить суд залучити його в якості третьої особи на стороні відповідача; застосувати заходи процесуального примусу по відношенню до представників Головного управління Держспоживслужби в Харківській області за умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі (вх.№3261).

Статтею 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних, має перебувати з однією із сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи її заінтересованість в результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред'явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача.

Частинами другою та третьою статті 50 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Як встановлено судовою колегією, предметом даного судового розгляду визначено стягнення сплаченої позивачем суми заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 з іншої юридичної особи - Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова, в якій працює фізична особа, та кошторисом якої передбачені кошти для здійснення виплати заробітної плати найманим працівникам. Таким чином, спірні правовідносини не містять правової заінтересованості заявника ОСОБА_3 щодо предмету судового розгляду, оскільки питання щодо визнання незаконним та скасування наказу від 26.08.2016 №116-к Головного Управління Держпродспоживслужби в Харківській області про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова та наявність підстав для сплати заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 вже вирішено в судовому порядку на підставі судового рішення, яка набрало законної сили. Крім того, вказану суму на момент розгляду справи фактично стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на користь ОСОБА_3

Згідно положень частин 1, 3 статті 74, статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Єдиним обґрунтуванням підстав для залучення ОСОБА_3 третьою особою на стороні відповідача заявник посилається на розгляд Дзержинським районним судом м. Харкова цивільної справи № 638/3055/17 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держпрожспоживслужби в Харківській області про визнання недійсним та скасування наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про визнання недійсним та скасування наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 31.01.2017 № 21-к, поновлення на посаді начальника міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Разом з тим, надана до матеріалів справи копія ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.03.2017 у справі № 638/3055/17 не містить відомостей, якими підтверджується юридична пов'язаність справи з обставинами, які мають бути встановлені в справі, що розглядається, а також можливість виникненням прав та обов'язків ОСОБА_3 щодо однієї зі сторони даного судового провадження на підставі прийнятого у справі рішення. Відповідні докази також не містяться в матеріалах справи.

За таких обставин, заявлене клопотання про залучення ОСОБА_3 до участі у справі в якості третьої особи та похідне від нього клопотання про застосування заходів процесуального примусу є необґрунтованими, у зв'язку з чим судова колегія відмовляє в їх задоволенні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 26.02.2018 у справі №922/5/18 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Головного управління Держпродспоживслужби в Харківської області у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги, просив суд рішення Господарського суду Харківської області від 26.02.2018 у справі №922/5/18 залишити без змін.

В судовому засіданні представником позивача заявлено клопотання про надання часу для можливості викладення додаткових пояснень по суті заявлених вимог.

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Судова колегія зазначає, що позивачем не наведено належного правового обґрунтування наявності обставин, які зумовили не можливість викладення стороною своєї правової позиції з приводу заявлених вимог у визначені Законом строки, що свідчить про необґрунтованість заявленого клопотання та має наслідком відмову в його задоволенні.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи або оголошення перерви, визначені статтею 216 ГПК України, та вважає за можливе вирішити справу, що розглядається, за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з наданого до матеріалів справи заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.01.2017 та рішення Апеляційного суду Харківської області від 24.05.2017 у справі № 638/15836/16-ц, які набрали законної сили, громадянин ОСОБА_3 працював начальником Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова на підставі наказу від 22.05.2015 № 38-к.

Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 26.08.2016 № 116-к громадянина ОСОБА_3 звільнено з посади начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова на підставі п.1 ст. 41 Кодексу Законів про працю України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків керівником державної установи, яке виявилось у невиконанні п. 5 Наказу № 157 від 22.07.2016.

В межах зазначеної судової справи № 638/15836/16-ц громадянин ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ від 26.08.2016 № 116-к Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про звільнення з посади начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова; поновити його на роботі на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова; стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, яка складає 34050,85 грн.; допустити негайне виконання рішення.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.01.2017 у справі № 638/15836/16-ц позов ОСОБА_3 до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ від 26.08.2016 р. № 116-к Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова. Поновлено на роботі ОСОБА_3 на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м.Харкова. В задоволенні іншій частини вимог відмовлено. Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова.

За поданою ОСОБА_4 апеляційною скаргою, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24.05.2017 у справі № 638/15836/16-ц заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року змінено. Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 36559 (тридцяти шести тисяч п'ятсот п'ятдесяти дев'яти) грн. 86 коп. без урахування обов'язкових податків та платежів. Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на користь держави судовий збір в розмірі 1818 (одна тисяча вісімсот вісімнадцять) грн. 96 коп. за подачу апеляційної скарги ОСОБА_3 В іншій частині рішення залишено без змін.

Вказане рішення Апеляційного суду Харківської області в передбаченому законом порядку набрало законної сили.

Як свідчать матеріали справи, на виконання вищевказаних судових рішень з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області Головним управлінням Державної казначейської служби України у Харківській області стягнуто суму в розмірі 36559 грн. 86 коп. (КЄКВ 2111), що підтверджується випискою по рахунку від 11.12.2017 (а.с. 23).

Міська державна лікарня ветеринарної медицини м. Харкова є юридичною особою. У відповідності до Закону України "Про ветеринарну медицину", є державною установою ветеринарної медицини, фінансування лікарні та її структурних підрозділів у 2016, 2017 роках здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету, що підтверджується відсутністю лікарні серед розпорядників та одержувачів коштів державного бюджету у 2016, 2017 роках.

З посиланням на зазначені обставини позивач вказує, що списання з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 36599,86 грн. в якості заробітної плати за час вимушеного прогулу, на виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 24.05.2017 р. по справі № 638/15836/16-ц, фактично змінює розмір бюджетних призначень за КЄКВ 2111 Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, що на його думку, є порушенням частини 10 ст. 23 Бюджетного кодексу України. За таких обставин, Головне управління Держпродспоживслужби в Харківській області вважає, що розмір сплаченої ним заробітної плати на користь ОСОБА_3 в сумі 36599,86 грн. має бути відшкодований на його користь Міською державною лікарнею ветеринарної медицини м. Харкова.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Пунктом 5 ст. 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Статтею 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24.05.2017 у справі №638/15836/16-ц саме на Головне управління Держпродспоживслужби в Харківській області покладено обов'язок з виплати на користь гр. ОСОБА_3 заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 36559,86 грн. без урахування обов'язкових податків та платежів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2017 відмовлено Головному управлінню Держпродспоживслужби в Харківській області у відкриті касаційного провадження на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 27.01.2017 та рішення Апеляційного суду Харківської області від 24.05.2017 у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з підстав п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України (а.с. 92-96).

З урахуванням системного аналізу пункту 5 частини четвертої статті 328, частини другої статті 324 ЦПК (в редакції Закону, який діяв до 15.12.2017) касаційна скарга є необґрунтованою, якщо викладені в ній доводи не містять посилань на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права або такі посилання є безпідставними.

Отже, суд касаційної інстанції, відмовивши у відкритті касаційного провадження, фактично визнав правомірними висновки Апеляційного суду, викладені в зазначеному рішенні.

Стаття 129-1 Конституції України передбачає, що суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктами 1-2 ст. 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.06.2009 №16-рп/2009, виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду. Аналогічна правова позиція викладена і в рішенні Європейського суду, прийнятому у справі "Сорінг проти Сполученого королівства", де зазначалося, що виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції (право на справедливий суд).

За таких обставин, зазначене судове рішення Апеляційного суду Харківської області набрало законної сили, є обов'язковим як до виконання сторонами, так і для всіх органів державної влади, в т.ч. для суду іншої юрисдикції, та не може бути переглянути, скасоване або зупинене іншим державним органом чи особами поза межами судочинства.

Позовні вимоги Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області не можуть ставити під сумнів висновки, викладені в рішенні Апеляційного суду Харківської області від 24.05.2017 у справі № 638/15836/16-ц, а також зумовлювати перекладення обов'язку, визначеного даним рішенням, на іншу особу - Міську державну лікарню ветеринарної медицини м. Харкова. Отже, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що Міська державна лікарня ветеринарної медицини м. Харкова не може нести будь-яких зобов'язань по виконанню рішення суду у зазначеній справі.

Щодо посилання апелянта на наявність підстав для стягнення встановленої судом суми заборгованості в розмірі 36559,86 грн. з відповідача на підставі ст. 228 Господарського кодексу України в порядку регресу, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі засобами захисту права, які визначені, зокрема у ст. 16 ЦК України. Під засобами захисту прав слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Статтею 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

В свою чергу, у відповідності до положень господарського процесуального законодавства суд розглядає спір у межах позовних вимог, тобто виключно у межах предмету та підстав позову, котрі визначені самим позивачем.

Викладені в позовній заяви обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, не містять посилань на ст. 228 Господарського кодексу України, як підстави для відшкодування збитків в розмірі 36559,86 в порядку регресу іншим суб'єктом господарювання. Тому, оскаржуване судове рішення не містить висновків суду першої інстанції щодо можливості стягнення заявленої позивачем суми з визначених підстав.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 162 ГПК підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, а не сам факт посилання на норми матеріального права.

Отже, викладення відповідного правового обґрунтування заявлених позовних вимог з посиланням на ст. 228 Господарського кодексу України заявником лише в апеляційній скарзі не перешкоджає можливості судом самостійно надати правову оцінку характеру спірних правовідносин з огляду на правову норму, якою вони врегульовані.

Згідно з ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу. Державні (комунальні) підприємства за наявності підстав зобов'язані вжити заходів щодо стягнення в порядку регресу збитків з інших суб'єктів господарювання або стягнути збитки з винних працівників підприємства відповідно до вимог законодавства про працю.

Ця стаття встановлює право учасника господарських відносин, який вже відшкодував збитки, стягнути такі відшкодовані збитки з третіх осіб, що фактично їх спричинили, у порядку регресу, тобто право звернутися до третіх осіб з вимогою про відшкодування понесених ним збитків у порядку регресу. Інститут регресних вимог і в господарському законодавстві покликаний захистити інтереси особи, яка в силу певних обставин відшкодувала збитки, що фактично були спричинені третіми особами.

Право на стягнення відшкодованих збитків в порядку регресу виникає з того моменту, коли учасник господарських відносин відшкодував збитки потерпілій стороні замість третьої особи, тому регресне зобов'язання розглядається як похідне від іншого зобов'язання. У регресних зобов'язаннях як загальне правило діє принцип повного відшкодування збитків.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу правопорушення: протиправної поведінки; збитків та їх розміру; причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Зокрема, протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону чи іншого нормативного акту, або виявляється у невиконанні чи неналежному виконанні договірного зобов'язання, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав (благ) і законних інтересів іншої особи.

Як встановлено судовою колегією, під час розгляду справи №638/15836/16-ц судом встановлено права та обов'язки стосовно учасників справи. Прийнятим у справі судовим рішенням не було встановлено вину, противоправну поведінку Міської державної лікарні ветеринарної медицини м.Харкова у виникнення спірних правовідносин, за наслідками якої у Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області виник обов'язок щодо відшкодування ОСОБА_3 заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 36559,86 грн.

За таких обставин, з наявних матеріалів справи не вбачається наявності складу правопорушення, за яким щодо відповідача має бути застосована така міра відповідальності як відшкодування збитків іншій юридичній особі в порядку регресу.

Крім того, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що посилання Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на положення ч. 10 ст. 23 Бюджетного кодексу України є безпідставними, оскільки зобов'язання по сплаті 36559,86 грн. виникли з рішення суду відповідно до ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України. Вказана статті не містить спеціальної норми, відповідно до якої встановлений в судовому порядку обов'язок щодо сплати відповідної суми боргу має бути виконано відповідачем у справі, що розглядається.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Півень проти України" від 29.06.2004 державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як "виняткові обставини" (див. §40 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Півень проти України" від 29.06.2004 р.). При цьому, Європейський суд з прав людини допускає, що "затримки у виконанні рішення можуть бути обґрунтовані за окремих обставин, проте державні органи не можуть довільно посилатись на відсутність коштів як на вибачення за невиплату боргу за рішенням, а затримки не можуть бути такими, що зводять нанівець право, що захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції" (§24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бакай та інші проти України" від 09.11.2004р.).

Таким чином, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 року у справі №3-28гс12, постановах Вищого господарського суду України від 25.07.2017 у справі № 922/4081/16, від 08.08.2017 р. у справі №910/599/17 та від 22.11.2017 р. у справі № 922/1512/17.

Судове рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Матеріали справи свідчать про те, що приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, надав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв судове рішення відповідно до вимог закону та обставин справи.

Посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм матеріального права під час винесення оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування рішення господарського суду Харківської області від 12.12.2017 у справі №922/5/18 колегія суддів не вбачає.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст.ст. 129, 282 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись статтями 253, 254, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 26.02.2018 у справі №922/5/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 08.05.2018.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя О.В. Плахов