ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2018м. ДніпроСправа № 904/147/18

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Рудь І.А., за участю секретаря судового засідання Гриценко К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості у розмірі 2 001 700 грн. 00 коп. відповідно до умов угоди про уступку права вимоги від 10.02.2004 № 830

Представники:

від позивача ОСОБА_1В, дов. №010-00/686 від 20.02.2017, представник;

від відповідача ОСОБА_2, дов. №11/81 від 04.01.2018, представник.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" звернулось до господарського суду з позовом, в якому просить стягнути з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" заборгованість в розмірі 2 001 700 грн. 00 коп., відповідно до умов угоди про уступку права вимоги від 10.02.2004 № 830.

Позовна заява обґрунтована тим, що 10.02.2004 між АТ "Укрексімбанк" та ВАТ "Криворізький гірничо-металургійний комбінат "Криворіжсталь" укладено угоду про уступку права вимоги №830, за якою первісний кредитор уступив, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги, належне первісному кредиторові, на стягнення заборгованості, встановленої рішенням арбітражного суду Дніпропетровської області №7/251-00 від 12.06.2001 про примусове звернення стягнення на майно Відкритого акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на суму 2 001 700 грн. 00 коп. Крім того, за результатами розгляду позовної заяви банку, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2005 у справі №10/89 про залишення позовної заяви без розгляду, визначено, що "кредитор погоджується надати боржнику відстрочку погашення заборгованості строком на десять років (до 14.01.2015), а боржник зобов'язується добровільно погасити заборгованість кредитору після настання строку погашення заборгованості". Тобто, судом встановлено факт укладання між сторонами договору про погашення заборгованості від 14.01.2005 № 32, оригінал якого у позивача до цього часу не зберігся. Оскільки відповідач після спливу наданої банком відстрочки заборгованість не сплатив, позивач звернувся до господарського суду із даним позовом.

Ухвалою господарського суду від 17.01.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 22.02.2018.

22.02.2018 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву від 21.02.2018 № 16/11, в якому позовні вимоги не визнав та зазначив, що угода №830 від 10.02.2004 набула чинності з 30.03.2004, таким чином, строк позовної давності сплив 30.03.2007. Крім того, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2005 у справі №10/89 не було встановлено порядку та строків оплати заборгованості відповідачем банку, а згадування судом про будь-яку домовленість між сторонами не є юридичною значимою дією, яка б переривала строк позовної давності щодо заборгованості. Просив в позові відмовити, у звязку зі спливом строку позовної давності. Одночасно, зазначив, що не може надати для огляду оригінал договору № 32 від 14.01.2005, оскільки такого договору у відповідача не має (ані оригіналу, ані копій). Крім того, деякі документи ПрАТ «Північний ГЗК» зберігало в електронному вигляді (сканкопії), проте 27.06.2017 невідомими особами шляхом незаконного втручання в роботу мереж зв'язку комбінату та електронно - обчислювальних машин було вчинено інфікування комп'ютерних систем/мереж невідомим комп'ютерним вірусом (можливо через розповсюдження шифрувальника файлів «Реtуа.А» та/або інших шкідливих програм). У зв'язку із зазначеним відповідач безповоротно втратив дані/інформацію. Таким чином, перевірити інформацію та документи, що були надані представниками відповідача 21.07.2005 під час судового розгляду справи № 10/89 не виявляється можливим.

В судовому засіданні 22.02.2018 оголошено перерву до 15.03.2018.

07.03.2018 на адресу господарського суду надійшла відповідь позивача на відзив на позовну заяву від 03.03.2018 № 010-0/158, в якій банк зазначив, що обставини на які посилається відповідач у відзиві не відповідають дійсним обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам, у зв'язку з чим є необґрунтованим. Вважає факти, встановлені ухвалою господарського суду від 21.07.2005 у справі № 10/89, такими, що не підлягають повторному доведенню та свідчать про те, що банк звернувся до господарського суду із даним позовом в межах строків позовної давності.

В судовому засіданні 15.03.2018 за клопотанням сторін продовжено строк проведення підготовчого провадження та оголошено перерву до 22.03.2018

Ухвалою господарського суду від 22.03.2018 закрито підготовче провадження; справу призначено до судового розгляду по суті в засіданні на 23.04.2018.

У судовому засіданні 23.04.2018 оглянуті матеріали справи № 10/89, надані на запит судді Рудь І.А. з архіву Господарського суду Дніпропетровської області.

В порядку ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

10.02.2004 між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», найменування якого згідно установчих документів змінене на Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (новий кредитор), та Відкритим акціонерним товариством «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь» (первісний кредитор) укладено угоду про уступку права вимоги № 830 (надалі - Угода).

Відповідно до п. 1.1 ст. 1 Угоди первісний кредитор уступає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, належне первісному кредиторові, на стягнення заборгованості, встановленої рішенням арбітражного суду Дніпропетровської області №7/251-00 від 12.06.2001 про примусове звернення стягнення на майно Відкритого акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (боржник), найменування якого згідно установчих документів змінене на Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», на користь первісного кредитора в сумі 2 001 700,00 (два мільйони одна тисяча сімсот) грн., 00 коп.

За вказаною Угодою новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошової суми в розмірі, визначеному в п. 1.1 цієї Угоди. (п. 1.2 ст. 1 Угоди).

Згідно із п. 5.1 ст. 5 Угоди ця Угода укладається на виконання умов мирових угод №833 від 10.02.2004, №834 від 10.02.2004, №835 від 10.02.2004 та №836 від 10.02.2004 і набуває чинності з дати погашення первісним кредитором грошових коштів у розмірі відповідно до п. 3.1 вказаних мирових угод, укладених між банком та первісним кредитором.

Відповідно до п. 3.1 зазначених вище мирових угод банк та первісний кредитор домовились, що первісний кредитор зобов'язується погасити заборгованість банку, вказану в п. 2 мирових угод, в добровільному порядку наступним чином:

- погашення заборгованості в сумі 866 874,10 грн. шляхом перерахування первісним кредитором грошових коштів на рахунок банку (п. 3.1 мирової угоди від 10.02.2004 №833 по справі №10/187/353, далі - Мирова угода №833), затверджена ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2004 у справі №30/187 (19/353);

- погашення заборгованості в сумі 230 738,20 грн. шляхом перерахування первісним кредитором грошових коштів на рахунок банку (п. 3.1 мирової угоди №834 по справі №19/354 від 10.02.2004 (далі - Мирова угода №834), затверджена ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2004 у справі №19/354);

- погашення заборгованості в сумі 1 424 996,38 грн. шляхом перерахування первісним кредитором грошових коштів на рахунок банку (п. 3.1 мирової угоди №835 по справі №02-5/5-8/18 (19/355) від 10.02.2004 (далі - Мирова угода №835), затверджена ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2004 у справі №19/355);

- погашення заборгованості в сумі 1 911 029,84 грн. шляхом перерахування первісним кредитором грошових коштів на рахунок банку (п. 3.1 мирової угоди №836 по справі №19/356 від 10.02.2004 (далі - Мирова угода №836), затверджена ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2004 у справі №19/356).

На підтвердження виконання первісним кредитором умов п. 3.1 перелічених мирових угод та набрання чинності Угодою від 10.02.2004 № 830, банком до матеріалів справи надані засвідчені копії платіжних документів від 11.03.2004 та від 30.03.2004 (а.с. 37, 38).

Позивач стверджує, що з огляду на зазначене, банк як новий кредитор має право вимагати від боржника виконання зобов'язань щодо погашення заборгованості в розмірі 2 001 700 грн. 00 коп.

Крім того, позивач вказує, що в мотивувальній частині ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2005 у справі №10/89, якою позовну заяву банку до ВАТ «Північний ГЗК» про стягнення в тому числі 2 001 700 грн. 00 коп. за угодою від 10.02.2004 № 830, залишено без розгляду, судом встановлено, що «кредитор погоджується надати боржнику відстрочку погашення заборгованості строком на десять років (до 14.01.2015), а боржник зобов'язується добровільно погасити заборгованість Кредитору... після настання строку погашення заборгованості». Таким чином, судом встановлений факт укладання між сторонами договору про погашення заборгованості від 14.01.2005 № 32, за умовами якого боржнику банком надана відстрочка сплати спірної заборгованості строком на 10 років.

Оскільки відповідач після спливу наданої банком відстрочки заборгованість не сплатив, банк направив боржнику два листи з вимогою погасити вищезазначену заборгованість (листи від 21.06.2016 № 016-00/2665 та від 23.09.2016 №016-01/4183 (а.с. 39-41, 42-43), які залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

На час розгляду справи доказів сплати заборгованості відповідачем не надано.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі Угоди про уступку права вимоги, є господарськими зобовязаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

За приписами ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч.1 ст. 513 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, угода про уступку права вимоги від 10.02.2004 № 830 не суперечить вимогам ст. 512 Цивільного кодексу України, є чинною, доказів визнання її недійсною суду не надано. Отже, до позивача правомірно перейшло право вимоги до відповідача заборгованості у розмірі 2 001 700 грн. 00 коп., встановленої рішенням арбітражного суду Дніпропетровської області №7/251-00 від 12.06.2001.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України, приписи якої кореспондуються з приписами ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Доказів виконання зобов'язання щодо погашення заборгованості перед первісним кредитором чи позивачем в розмірі 2 001 700 грн. 00 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу та його розміру не спростував.

У відзиві на позовну заяву від 21.02.2018 № 16/11 відповідач просив застосувати до правовідносин строки позовної давності, посилаючись на те, що угода № 830 від 10.02.2004 набула чинності з 30.03.2004, тобто строк позовної давності сплив 30.03.2007, а посилання банку на ухвалу господарського суду від 21.07.2005 у справі №10/89 не спростовує факту спливу строку позовної давності, оскільки вказаною ухвалою не було встановлено порядку та строків оплати заборгованості відповідачем банку; згадування судом про будь-яку домовленість між сторонами не є юридичною значимою дією, яка б переривала строк позовної давності щодо заборгованості.

Щодо застосування позовної давності господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За нормами ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України).

У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане (п. 4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів»).

Згідно із ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 Цивільного кодексу України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 1, 5 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2005 у справі №10/89 залишено без розгляду позовну заяву Відкритого акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" до Відкритого акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення заборгованості у розмірі 2 997 700,00 грн. за угодами про уступку права вимоги №830 від 10.02.2004, №3357 від 30.06.2004.

Суд критично оцінює посилання позивача на встановлення в ухвалі Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2005 у справі № 10/89 фактів, які не підлягають доказуванню в даній справі в силу частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на таке.

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, доказуванню не підлягають обставини, які мають для суду преюдиціальний характер.

Преюдиціальністю є обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

При цьому правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. ОСОБА_2 також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

В ухвалі Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2005 у справі № 10/89 суд не встановлював наявність договору про погашення заборгованості № 32 від 14.01.2005, оскільки він був наданий самим представником відповідача і його наявність не оспорювалася сторонами. Даний договір був зазначений в ухвалі і став підставою для витребування додаткових доказів, однак суд не надавав йому оцінку, тому вказані обставини не мають ознак преюдиціальності.

Разом з цим господарський суд вважає безпідставними твердження відповідача про те, що посилання в ухвалі Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2005 у справі № 10/89 на наявність договору про погашення заборгованості № 32 від 14.01.2005 не підтверджується жодним письмовим доказом, оскільки в описовій частині цієї ухвали зазначено, що саме представником відповідача на попередньому судовому засіданні був наданий договір про погашення заборгованості № 32 від 14.01.2005, укладений між сторонами. Згідно з умовами договору кредитор погоджується надати боржнику відстрочку погашення заборгованості строком на десять років (до 14.01.2015), а боржник зобов'язується добровільно погасити заборгованість кредитору. Дані обставини не підлягали доказуванню у справі № 10/89 з огляду на визнання їх сторонами.

Суд наголошує на тому, що ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2005 є процесуальним документом, що безпосередньо стосується предмета спору у даній справі, доказів її скасування суду не надано, отже, суд приймає до уваги викладені в ній обставини.

Таким чином, відлік строку позовної давності почався після спливу вказаного строку відстрочки погашення заборгованості.

Днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Як встановлено судом, позовна заява подана позивачем до суду 12.01.2018.

Таким чином, позовна давність у вказаних правовідносинах спливатиме 15.01.2018, що свідчить про те, що банк звернувся до господарського суду із даним позовом в межах строку позовної давності.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 599 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобовязання, чим порушив умови угоди про уступку права вимоги від 10.02.2004 № 830, договору від 14.01.2005 № 32 та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 001 700 грн. 00 коп. заборгованості - є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" (50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (03150, м. Київ, вул. Антоновича, б. 127, ) 2 001 700 грн. 00 коп. (два мільйони одну тисячу сімсот грн.. 00 коп.) заборгованості за угодою про уступку права вимоги від 10.02.2004 № 830, 30 025 грн. 50 коп. (тридцять тисяч двадцять пять грн. 50 коп.) витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області.

Суддя І.А. Рудь

Повне рішення складено 03.05.2018