ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.05.2018 м. Ужгород Справа № 907/762/16

Суддя господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали справи №907/762/16 за правилами загального позовного провадження

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Енергополіс, м. Київ

до відповідача-1: Підприємства Центр соціально-трудової реабілітації м. Києва, м. Київ

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю Центр Квітка, м. Київ

про: - визнання відносно Підприємства Центр соціально-трудової реабілітації м. Києва, м. Київ протиправним здійснене без згоди товариства з обмеженою відповідальністю Енергополіс відчуження у власність товариства з обмеженою відповідальністю Центр Квітка спального корпусу В в цілому загальною площею 2399,3кв.м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій Квітка Полонини, будинок 1 а

- визнання відносно Товариства з обмеженою відповідальністю Центр Квітка права власності за ТОВ Енергополіс на частку в розмірі 5295/10000 частки спального корпусу В, загальною площею 2399,3кв.м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій Квітка Полонини, будинок 1 а (реєстраційний номер обєкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №0)

секретар судового засідання Штундер Д.Л.,

За участі представників сторін:

від позивача ОСОБА_1М, директор, ОСОБА_2, адвокат ;

від відповідача-1 не зявився;

від відповідача-2 ОСОБА_3, представник за довіреністю;

Постановою Вищого господарського суду України від 30.10.2017 року у справі № 907/762/16 рішення господарського суду Закарпатської області від 19.12.2016 року та постанову Львівського апеляційного господарського суд від 07.03.2017 року скасовано. Справу передано до господарського суду Закарпатської області на новий розгляд.

Автоматизованою системою документообігу справа №907/762/16 розподілена для розгляду судді Андрейчук Л.В.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 27.11.2017 року, суддею Андрейчук Л.В. справу №907/762/16 прийнято до свого провадження та призначено справу до розгляду на 12.12.2017 року.

12.12.2017 року представником позивача до початку судового засідання подано до суду Додаткові обґрунтування від 11.12.2017 року, у яких просить суд визнати відносно Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка» права власності за ТОВ «Енергополіс» на частку в розмірі 5295/10000 спального корпусу «В», загальною площею 2399,3 кв.м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а» (реєстраційний номер обєкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №0).

Також 12.12.2017 року представником позивача подано до суду заяву про забезпечення позову, у якій він просить накласти арешт на частку в розмірі 5295/10000 спального корпусу «В» загальною площею 2399,3 кв.м., що розташований за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а» (реєстраційний номер обєкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №0). Необхідність вжиття заходів забезпечення позову представник позивача обґрунтовує тим, що право власності на частку у спірному майні, на яке він претендує, на підставі рішень судів неодноразово за ним реєструвалося. Між тим, відповідач-2, як власник, з метою унеможливити у майбутньому виконання судового рішення на користь позивача, вчиняє щодо майна певні заходи, спрямовані на обтяження його правами третіх осіб та на заміну власника спірного обєкту взагалі.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 12.12.2017 року, у звязку з неявкою відповідача-1, відповідача-2 та не виконанням вимог суду відповідачами щодо надання письмових пояснень, з метою повного та всебічного зясування обставин справи для її правильного вирішення та встановлення обєктивної істини, розгляд справи відкладено на 24.01.2018 року.

Разом з тим, суд зазначає, що згідно п.п. 9 Розділу 11 ГПК України, (в редакції що діє з 15.12.17), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24.01.2018 року представником відповідача-2 подано до суду заперечення на заяву про забезпечення позову та відзив на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 24.01.2018 року, згідно п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України, судом відкладено підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження на 14.02.18.

Однак, 14.02.2018 року судове засідання не відбулось у звязку із тимчасовою втратою працездатності головуючого судді Андрейчук Л.В.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 27.02.2018 року продовжено строк підготовчого провадження в межах визначеного ГПК України строку підготовчого провадження на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 27.03.2018 року.

27.03.2018 року підготовче засідання не відбулось у звязку із перебуванням головуючого судді Андрейчук Л.В. в додатковій оплачуваній відпустці у звязку із навчанням в аспірантурі.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 17.04.2018 року, згідно п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України, судом відкладено підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження на 04.05.2018 року.

У судовому засіданні 04.05.2018 року позивачем підтримано позовні вимоги до відповідача-1 та до відповідача-2 у повному обсязі. Заяву позивача про забезпечення позову судом відхилено як необґрунтовану та недоведену.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 04.05.2018 року, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України, за результатами підготовчого засідання судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.05.2018 року.

До початку розгляду справи по суті, позивачем подано письмову заяву, якою останній просить суд залишити без розгляду позов в частині вимог до відповідача-1 на підставі ст. 226 ГПК України. Вказану заяву судом прийнято та задоволено.

Присутній в судовому засіданні 08.05.2018 року представник позивача, наполягає на задоволенні позовних вимог, посилаючись на долучені до матеріалів справи документи.

Присутній в судовому засіданні 08.05.2018 року представник відповідача-2, з урахуванням поданого суду письмового відзиву на позовну заяву, проти позову заперечує та просить суд в його задоволенні відмовити повністю.

Відповідач-1, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (належні докази повідомлення містяться в матеріалах справи), участі належно уповноваженого представника в засідання суду жодного разу не забезпечив, вимоги усіх ухвал суду не виконав, причин неявки не повідомив. За таких обставин справа вирішується в порядку п.3 ст. 202 ГПК України.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

07.05.2004 року між TOB «Енергополіс» (надалі - позивач) та підприємством «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» (надалі відповідач-1, Центр) було укладено Інвестиційний договір №7 (про інвестування у нежитлове будівництво), за умовами якого Центр зобовязувався своїми силами та засобами, за власний рахунок та залучених від позивача коштів реконструювати обєкт інвестування - спальний корпус №2 санаторію «Квітка Полонини», який знаходиться за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин.

Остаточна ціна реконструкції визначається після її закінчення шляхом розрахунку фактичної її вартості. Фінансування інвестування позивачем проводиться частково етапами, суми по наступних етапах погоджуються додатково; в разі необхідності його розмір може бути збільшено (п. п. 2.2, 2.4).

Згідно пп. 3.1.5. п. 3.1 Інвестиційного договору №7, позивач має право після закінчення інвестування отримати у власність частку загальної площі Санаторію, пропорційну його частці в інвестуванні за цим договором.

За умовами пунктів 4.3.1, 4.3.2, 4.3.3, 4.3.4 п.4.3 Інвестиційного договору №7, відповідач-1 зобовязувався після закінчення спорудження санаторію та здачі його в експлуатацію визначити частку позивача в реконструкції санаторію пропорційно загальним фактичним витратам на фінансування реконструкції; визначити загальну площу спальних кімнат (номерів для відпочинку), кімнат соціальної сфери обслуговування санаторію, тощо, яка відповідає частці фінансування позивача в загальному обсязі інвестування; передати у власність позивача вказані площі протягом 30 днів з моменту введення санаторію в експлуатацію; надати позивачу усі необхідні документи на ці площі, а також сприяти йому в оформленні права власності на ці площі.

Позивачем подано докази про перерахування на рахунок відповідача-1 на виконання інвестиційної програми суми 1855000,00 грн., з посиланням на укладений між сторонами у спорі спірний договір №7 у призначенні платежу таких платіжних доручень подано на суму 395000,00 грн., решту суми перераховано з посиланням на інвестиційний договір №0601/1 від 01.06.2003 року.

Розмір здійснених позивачем інвестицій вказаний сторонами у протоколі №1 від 30 грудня 2005 року до Інвестиційного договору від 07 травня 2004 року, яким підведено підсумки його виконання та прийнято рішення про продовження строку реконструкції санаторію до 31.12.2006 року та збільшення розміру інвестицій позивачем на суму 500000,00 грн., та визначений у розмірі 1855000,00 грн.

Відповідні висновки відображені у Додатковій угоді до Договору №7 від 07.05.2004 року, укладеній 30.12.2005 року, якою сторони продовжили строк інвестування до 31.12.2006 року (п.3 Додаткової угоди). Додаткова угода є невідємною частиною Інвестиційного договору №7 від 07.05.2004 року.

Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта від 20.06.2007 року, обєкт нерухомості спальний корпус №2 (корпус В загальною площею 2399,3 кв.м, розташований в будинку 1 «а» санаторію «Квітка Полонини» в с. Солочин Свалявського району) прийнято в експлуатацію.

Матеріали справи містять копії судових рішень в підтвердження наявності господарського спору між відповідачем-1 та генеральним підрядником, який проводив будівельні роботи, стосовно розрахунків за такі роботи.

Після закінчення судового розгляду згаданого спору (винесення Київським апеляційним господарським судом постанови від 15.04.2013 року у справі №5/160-8/41), посилаючись на невиконання відповідачем-1 договірних умов, позивач у вказаній справі у червні 2014 року звернувся до господарського суду Закарпатської області з позовом до відповідача-1, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ТОВ «Центр Квітка», у якому просив визнати за ТОВ «Енергополіс» право власності на частину обєкту інвестування, а саме: 53,72 процента спального корпусу «В», загальною площею 2399,3 кв. м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а», без виділення цієї частки в натурі та зобовязати підприємство «Центр соціально-трудової реабілітації Інвалідів м. Києва» виконати інвестиційний договір № 7 від 07.05.2004 року (про інвестування у нежитлове будівництво) в натурі та передати у власність ТОВ «Енергополіс» 53,72 процента спального корпусу «В», загальною площею 2399,3 кв. м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а», без виділення цієї частки в натурі.

Свої вимоги за позовом обґрунтовував невиконанням відповідачем-1 (підприємство «Центр соціально-трудової реабілітації Інвалідів м. Києва») умов Інвестиційного договору №7 від 07.05.2004 року, який було укладено між сторонами спору для досягнення обумовленої мети - отримання новоствореної речі (спального корпусу «В», загальною площею 2399, 3 кв.метри, розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка полонини», будинок 1 «а») шляхом спільного фінансування реконструкції обєкту інвестування з подальшим розподілом часток у праві власності на обєкт інвестування та подальшій його спільній експлуатації (справа №907/584/14).

Позивач стверджував, що свої зобовязання по вказаному Інвестиційному договору №7 виконав повністю, кошти на фінансування в розмірі 2292000,00 грн. відповідачу-1 перерахував. Зазначав, що за рахунок цих коштів відповідачем-1 було проведено реконструкцію обєкта інвестування. А відтак, сторони Інвестиційного договору №7 своїми діями досягли настання реальних наслідків, і виконання умов цього договору реальне. Підтвердженням такого виконання вважав проведення сторонами Інвестиційного договору №7 звірки інвестицій по фінансуванню реконструкції обєкту (спального корпусу №2 Санаторію), про що свідчить протокол №1 від 30.12.2005 року, а також підписання додаткової угоди від 30.12.2005 року, якою строк інвестування було продовжено до 31.12.2006 року.

Матеріали справи містять двосторонній ОСОБА_1 звірки розрахунків між позивачем та відповідачем-1 по інвестуванню реконструкції санаторію «Квітка Полонини» спального корпусу №2, в якому сторони зафіксували, що за період з 03.06.2004 року по 27.02.2007 року позивачем перераховано відповідачу-1 2292000, 00 грн., в т. ч. суму 1897000,00 грн. з призначенням платежу на виконання інвестиційних програм, згідно з інвестиційним договором №0601/1 від 01.06.2003 року, та суму 395000, 00 грн. - перерахування коштів у довірче управління, згідно з договором №7 від 07.05.2004 року.

Шляхом виділу з підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації Інвалідів м. Києва» створено та зареєстровано 01.03.2013 року ТОВ «Центр Квітка».

Відповідно до розподільчого балансу від 22.02.2013 року, який затверджено Київським міським відділенням Всеукраїнської громадської організації «Українська спілка інвалідів УСІ», у результаті виділу та за ОСОБА_1 приймання-передачі обєкта нерухомого майна від 09.04.2013 року відповідачу-2 передано нерухоме майно - спальний корпус «В», загальною площею 2399,3 кв.м., який знаходиться за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка полонини», будинок 1 «а».

15.04.2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області прийнято рішення про реєстрацію за ТОВ «Центр Квітка» права власності на спірне майно, запис про право власності №694296. Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.04.2015 року вартість становить 4 328 636,00 грн.

Позивач вважає, що передача відповідачем-1 у власність відповідачу-2 спірного майна в цілому є протиправною, оскільки згідно зі ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою і розпорядження обєктами спільної власності відбувається за згодою всіх співвласників. Позивач вважає, що він є співвласником спірного майна, а тому будь-яке відчуження або обтяження його мало відбуватися виключно з його згоди. Проте, своєї згоди на таку передачу у власність відповідача-2 спірного майна позивач не надавав. І беручи до уваги, що у відповідності до розділу 1 власного Статуту, який зареєстрований 01.03.2013 року, відповідач-2 є правонаступником відповідача-1, відповідно відповідач-2 прийняв на себе всі права і обовязки відповідача-1 в частині набутого майна та договорів, що такого майна стосуються.

Вважає, що оскільки відповідачами його частка у спільному майні не визначена, відомості про його право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не внесені та, з врахуванням того, що позивачем виконано всі умови договору про спільну діяльність, він є титульним володільцем предмета договору, тому його порушене право (співвласника майна) підлягає захисту, шляхом визнання розміру його частки у праві спільної часткової власності на вказане майно.

Одночасно з поданням позову, позивачем подано до суду клопотання в порядку вимог ст. 267 ЦК України про визнання пропущеним з поважних причин строку позовної давності. В обґрунтування даного клопотання позивач вказує на те, що згідно з висновками Верховного Суду України у справі №907/584/14, строк позовної давності для предявлення вимог щодо визнання права власності на частку Обєкту інвестування за Інвестиційним договором №7 сплинув. Просив визнати причини пропуску поважними та здійснити судовий захист його порушеного права.

Заперечуючи проти задоволення вимог за позовом, представник відповідача-2, із посиланням на судові рішення у справі №907/584/14, які набули законної сили та якими позивачу відмовлено у задоволенні вимог про визнання права власності за Інвестиційним договором №7, зазначила, що за Інвестиційним договором №7 зобовязання відповідача-1 передати позивачеві у власність його частку у нерухомому майні мало чітко визначений строк виконання 30 днів з моменту введення обєкту інвестування в експлуатацію. Після закінчення цього строку виконання, минув трирічний термін для звернення до суду. Всупереч твердженням позивача, судами попередніх інстанції не тільки було встановлено сам факт пропуску строку позовної давності для заявлених ним вимог за Інвестиційним договором №7, а й досліджувалося питання поважності причин пропуску такого строку. Суди погодилися з доводами відповідача-1, що наявність судового спору між ним та підрядником (справа №5/160-8/41), який вперше розпочався у травні 2008 року, не позбавляло позивача права звернутися до суду з вимогою про визначення його частки в реконструйованому обєкті та передачі йому у власність відповідних площ. Так, суди дійшли висновку, що строк позовної давності, у межах якого могла бути заявлена вимога з приводу виконання зобовязання за Інвестиційним договором №7 від 07.05.2004 року, слід вважати таким, що сплив у 2010 році.

Крім того, укладений між позивачем та відповідачем-1 договір за своєю правовою природою договором про спільну діяльність не є, оскільки аналіз його змісту свідчить про те, що його сторони не передбачили координацію спільних дій учасників, порядок ведення спільних справ, спірне нерухоме майно не виділялось для ведення спільної діяльності, умови покриття витрат та збитків учасників договору не узгоджувалися. Сам договір в податкових органах не реєструвався, облік результатів спільної діяльності позивачем та відповідачем-1 не вівся. Відповідно, застосування до нього положень ст.ст.1130, 1131, 1134 ЦК України є помилковим, оскільки цей договір не містить істотних умов договору про спільну діяльність, визначених у главі 77 Цивільного кодексу України.

Заслухавши представників сторін, вивчивши та дослідивши подані сторонами та забрані у справі докази, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному зясуванні всіх обставин вказаної справи, на які сторони посилають як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобовязуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі обєднання вкладів учасників (просте товариство) або без обєднання вкладів учасників.

Статтею 1132 ЦК України визначено, що за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобовязання обєднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Відповідно до ст. 1133 ЦК України, вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові звязки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Згідно з ч.1 ст. 1134 ЦК України, внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Частиною 2 статті 1131 ЦК України визначено, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

З аналізу змісту Інвестиційного договору №7 від 07.05.2004 року вбачається, що всупереч наведеним вище нормам закону, сторони координацію спільних дій учасників та порядок ведення спільних справ не передбачили, спірне нерухоме майно для ведення спільної діяльності не виділялось, умови покриття витрат та збитків учасників договору не узгоджувалися. Таким чином, Інвестиційний договір №7 від 07.05.2004 року не містить істотних умов договору про спільну діяльність, визначених у главі 77 ЦК України.

Окрім того, як встановлено судом, ані позивачем, ані відповідачем-1, як сторонами цього договору, не здійснювався податковий облік результатів спільної діяльності.

Так, на період виникнення та існування спірних правовідносин питання ведення на території України спільної діяльності без створення юридичної особи, підстав її ведення, обліку її результатів, їх оподаткування, т.ін. регулювалися ЦК України, в редакції від 16.01.2003 року (глава 77), що набув чинності з 01.01.2004 року, та Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 року, якими передбачалося, що така діяльність провадиться на підставі відповідного договору про спільну діяльність; облік результатів спільної діяльності ведеться платником податку, уповноваженим на це іншими сторонами згідно з умовами договору, окремо від обліку власних господарських результатів; порядок податкового обліку та звітності результатів спільної діяльності встановлюється центральним податковим органом.

Порядок здійснення податкового обліку та подання звітності щодо результатів спільної діяльності, який розроблявся у відповідності до пп. 7.7.7. пункту 7.7 статті 7 вищезгаданого Закону, регулювався, зокрема, Порядком ведення податкового обліку та складання податкової звітності результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, затвердженим Наказом ДПА України від 11.07.1997 року №234 «Про затвердження Порядку ведення податкового обліку та складання податкової звітності результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи»; Порядком ведення податкового обліку результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, затвердженим Наказом ДПА України від 30.09.2004 року за №571 «Про затвердження форми Звіту про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, Порядку його складання та Порядку ведення податкового обліку результатів спільної діяльності»; Порядком ведення обліку результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, затвердженим Наказом ДПА України від 28.02.2011 року за №113 «Про затвердження форми Податкової декларації про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи та Порядку ведення обліку результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи».

Пунктом 1.5 Порядку ведення податкового обліку та складання податкової звітності результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, затвердженим Наказом ДПА України від 11.07.1997 року №234, передбачено, що податкові органи ведуть облік договорів на підставі копій цих договорів, які після їх укладення направляються платником податку до державної податкової адміністрації за його місцезнаходженням.

Згідно з п. 2.1.1 вказаного Порядку, облік результатів спільної діяльності ведеться платником податку, уповноваженим на це іншими сторонами, згідно з умовами договору і окремо від обліку господарських результатів такого платника податку.

Відповідно до п. 1.7 вказаного Порядку, платник податку складає податковий звіт про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи за формою, що додається.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, ані позивач, ані відповідач-1 облік результатів спільної діяльності окремо від обліку господарських результатів власної підприємницької діяльності не вели, Інвестиційний договір №7 у податкових органах не реєструвався.

Як встановлено судом, за умовами укладеного між сторонами у спорі Інвестиційного договору від 07.05.2004 року, позивачем було взято на себе зобовязання інвестувати кошти в обєкт інвестування - спальний комплекс №2 санаторію «Квітка Полонини», на виконання яких позивачем перераховано суму 395000,00 грн. (копія акту звірки розрахунків від 27.06.2013 року, у якому відображено платежі на вказану суму з посиланням на Інвестиційний договір №7 від 07.05.2004 року як призначення платежу, міститься в матеріалах справи). У цьому ж двосторонньому акті звірки розрахунків від 27.06.2013 року, окрім вказаної суми, також зафіксовано перерахування позивачем суми 1897000,00 грн., перерахованої на виконання інвестиційного договору №0601/1 від 01.06.2003 року.

На підставі інвестиційного договору № 7 позивачем раніше вже подавалась позовна заява до відповідача Підприємство «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» (справа №907/584/14), за результатами розгляду якої в чотирьох інстанціях були отримані наступні висновки судів:

- Господарський суд Закарпатської області у своєму рішенні від 11.06.2015 року обґрунтував відмову в задоволені вимог про визнання права власності тим, що позивачем неправильно вибрано спосіб захисту, позаяк право власності осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах, повинне захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права. Застосування ж позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобовязальних відносинах. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. А в задоволенні вимоги про зобовязання вчинити певні дії відмовлено з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності для предявлення такої вимоги та відсутність підстав для тверджень про поважність причин такого пропуску. Оскільки зобовязання відповідача-1 має визначений строк виконання (20.07.2007 року), трирічний термін для звернення до суду минув;

- Львівський апеляційний господарський суд своєю Постановою від 15.09.2015 року, скасував рішення суду першої інстанції та частково задовольнив позовні вимоги, виходячи з того, що позивачем строк позовної давності не пропущено, оскільки його відлік починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а позивач отримав відмову відповідача-1 тільки 27.02.2014 року, після чого він звернувся до суду за захистом своїх прав;

- Вищий господарський суд України, Постанова від 22.12.2015 року, погодився з висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності обставин пропуску строку позовної давності і підтвердив неправомірність висновків суду першої інстанції щодо пропуску строку позовної давності, зазначивши, що саме зобовязання визначене пунктом 4.3.3 має строк виконання, але воно не може бути реалізоване без виконання взаємоповязаних зобовязань, визначених пунктами 4.3.1, 4.3.2, 4.3.4 договору і тому в даному випадку строк позовної давності для позивача починає свій відлік від дня коли він довідався про порушення свого права;

- Верховний Суд України, Постанова від 20.04.2016 року, скасував постанови суду апеляційної та касаційної інстанцій та залишив в силі рішення суду першої інстанції, виходячи з того, що за Інвестиційним договором №7 зобовязання відповідача-1 - передати позивачеві у власність його частку протягом 30 днів з моменту введення Обєкту інвестування в експлуатацію має чітко визначений строк виконання, після якого минув трирічний термін для звернення до суду. Такі висновки Верховного Суду України, в силу приписів ГПК України, мають враховуватися судами при розгляді справ.

При цьому, суд вважає за необхідне відзначити наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Так, преюдиційні факти є обовязковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у звязку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Таким чином, згідно з висновками Верховного Суду України у справі №907/584/14, строк позовної давності для предявлення вимог щодо визнання права власності на частку Обєкту інвестування за Інвестиційним договором №7 сплинув.

Отже, щодо клопотання позивача в порядку вимог ст. 267 ЦК України про визнання пропущеним з поважних причин строку позовної давності суд зазначає наступне.

Позивач за новим позовом ТОВ «Енергополіс», заявляючи новий позов до нового відповідача в іншій судовій справі, керуючись ч.5 статті 267 ЦК України, просить суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та здійснити судовий захист його інтересів. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що виконати зобовязання за пунктом 4.3.3 Договору інвестування відповідач-1 міг виключно тільки після визначення частки позивача в загальному обсязі фінансування в порядку пункту 4.3.1 Договору та визначення загальної площі кімнат в порядку пункту 4.3.2 Договору. При цьому, визначення частки позивача можливо провести тільки на підставі балансової вартості Обєкта інвестування, яка не могла бути остаточно визначена через наявність судового спору з генеральний підрядником Закритим акціонерним товариством «Будівельне управління №21» (справа №5/160-8/41) щодо кінцевої вартості підрядних робіт.

Відтак, просить суд взяти до уваги те, що враховуючи тривалий строк розгляду судової справи з генеральним підрядником щодо кінцевої вартості підрядних робіт та неможливістю виконання зобовязань відповідача-1, визначеного пунктом 4.3.3 Інвестиційного договору №7 без виконання умов пункту 4.3.1 вказаного договору, строк виконання якого не визначений вказаним договором, у позивача була відсутня можливість щодо захисту своїх прав у судовому порядку, оскільки відсутність балансової вартості Обєкта інвестування унеможливлювала формування позовних вимог та визначення суми судового збору.

Суд констатує, що будь-яке порушене право підлягає захисту, з урахуванням строку позовної давності про застосування якого клопочуть учасники судового процесу. Якщо буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд приймає рішення, яким відмовляє в позові у звязку із закінченням строку позовної давності, а у випадку визнання причин пропуску цього строку поважними - порушене право має бути захищене.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 5 даної статті передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Встановлення обставин, які свідчать про поважність причин пропуску строку позовної давності, здійснюється судом за загальними правилами доказування, визначеними процесуальним законом. Визначаючи поважною причину пропуску строку позовної давності, суд у своєму рішенні повинен послатися на відповідні докази. За законодавством поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є обєктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторін, та повязані із дійсними істотним перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення стороною у справі процесуальних дій. До поважних причин також слід віднести причини, за якими кредитор проявляв належну дбайливість про захист свого порушеного права, але не міг своєчасно заявити позов з причин, які від нього не залежать та не знаходилися під його контролем.

Разом з тим, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України, позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з обєктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Стаття 74 ГПК України зобовязує сторони довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. А ст. 76 того ж Кодексу передбачено, що суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Втім жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог ст. 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач в обґрунтування поданого ним суду клопотання про поважність причин пропуску строку позовної давності вказує на те, що виконати зобовязання за пунктом 4.3.3 Договору, відповідач-1 міг виключно тільки після визначення частки позивача в загальному обсязі фінансування в порядку пункту 4.3.1 Договору та визначення загальної площі кімнат в порядку пункту 4.3.2 Договору. При цьому, визначення частки позивача можливо провести тільки на підставі балансової вартості Обєкта інвестування, яка не могла остаточно бути визначена через наявність судового спору з генеральний підрядником - Закритим акціонерним товариством «Будівельне управління №21» (справа №5/160-8/41 Господарського суду м. Києва) щодо кінцевої вартості підрядних робіт.

Судом встановлено, що позивачеві було відомо про наявність судового спору з генеральним підрядником щодо кінцевої вартості підрядних робіт, що унеможливлювало виконання першого етапу - визначення його частки в Обєкті інвестування та як наслідок виконання всіх наступних етапів зобовязання відповідача-1 щодо розподілу часток у праві спільної часткової власності на Обєкт інвестування. Судовий спір з генеральним підрядником будівництва був закінчений тільки 15.04.2013 року, після чого позивачем була заявлена відповідна вимога до відповідача-1, оскільки позивачеві не було відомо про створення шляхом виділення відповідача-2 та передачі Обєкту інвестування в цілому за розподільчим балансом йому у власність. Письмова відмова відповідача-2 була отримана 27.02.2014 року, після чого позивач звернувся до суду та вважав, що відлік строку позовної давності розпочався з 27.02.2014 року.

Однак, господарським судом Закарпатської області (справа №907/584/14, рішення від 11.06.15), з висновками якого погодився і Верховний Суд України (справа постанова від 20.04.2016 року), встановлено факт спливу строку позовної давності для звернення позивача до суду за захистом свого права на підставі Інвестиційного договору №7 та, одночасно, визнано причини пропуску цього строку позивачем неповажними. Вказана обставина, з урахуванням положень ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягає доказуванню при розгляді даної справи. З цих підстав судом було відмовлено у задоволенні вимог позивача до сторони цього договору відповідача-1. З огляду на наведене, суд критично оцінює доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з аналогічною, як і у справі №907/584/14 позовною вимогою про визнання права власності на підставі того ж Інвестиційного договору №7, але вже до іншого відповідача ТОВ «Центр Квітка», вимоги до якого є похідними від вимог до відповідача-1.

Суд не вважає такі причини поважними погоджується з доводами відповідача-2 про те, що наявність судового спору між відповідачем-1 та підрядником, який було розпочато вперше у травні 2008 року, не позбавляло позивача права і можливості звернутися до суду з вимогою про визначення його частки в реконструйованому обєкті та передачі йому у власність відповідних площ.

З урахування встановлених раніше судами фактів, строк позовної давності, у межах якого могла бути заявлена вимога на підставі договору №7 від 07.05.2004 року, слід вважати таким, що сплив у 2010 році. При цьому відповідач-2, якому вона адресована, зареєстрований 01.03.2013 року, тобто вже після закінчення строків позовної давності для предявлення майновим вимог щодо переданого йому в процесі створення нерухомого майна. А тому в задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Позивач також просив суд визнати протиправним здійснене Підприємством «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» без згоди ТОВ «Енергополіс» відчуження у власність ТОВ «Центр Квітка» спального корпусу «В» в цілому, загальною площею 2399,3кв.м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а».

Однак, до початку розгляду справи по суті, позивачем подано письмову заяву, якою останній просить суд залишити без розгляду позов в частині вимог до відповідача-1 на підставі ст. 226 ГПК України. Вказану заяву судом прийнято та задоволено. Таким чином, позов в частині вимог до відповідача-1 суд залишає без розгляду.

Обовязок доказування, відповідно до ст. 129 Конституції України та ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги.

Підсумовуючи сукупність встановлених фактичних обставин справи і норм права, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову в частині вимог до відповідача-2 слід відмовити повністю.

Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст.129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 86, 129, 202, 210, 220, 226, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. ОСОБА_3 в частині вимог до відповідача-1 залишити без розгляду.

2. В задоволенні позову в частині вимог до відповідача-2 відмовити повністю.

3. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_3 рішення складено та підписано 16.05.2018 року.

Суддя Андрейчук Л.В.