РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.05.2018Справа № 910/3720/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа" (07400, м. Бровари, вул. Підприємницька, 9)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАНА" (04070, м. Київ, вул. Іллінська, 16)

про стягнення 218 734,50 грн.

за участю представників сторін

від позивача: Гапич Ю.Л.

від відповідача: не з'явились

В судовому засіданні 16.05.2018, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Управління поліції охорони в м. Києві звернулося до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Він Сервіс" про стягнення 1 733,93 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що всупереч умовам укладеного між сторонами Договору №1299-Доб/2015/Сол про надання послуг охорони від 01.10.2015 відповідач не виконав своїх зобов'язань щодо своєчасної оплати наданих позивачем послуг, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 1 602,48 грн. Крім того, за прострочення виконання зобов'язань за договором позивачем нарахована пеня у розмірі 131,45 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02.04.2018 на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу України залишено позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа" без руху та встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви, а саме надати суду поштову квитанцію відправки кореспонденції як належний доказ відправлення відповідачеві копії позовної заяви та доданих до неї документів; повне найменування сторін, зокрема, номери засобів зв'язку та офіційної електронної адреси; попередній розрахунок суми судових витрат.

10.04.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа" про усунення недоліків позовної заяви з додатками № 301 від 10.04.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 910/3720/18 та постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні 16.05.2018.

Даною ухвалою, суд у відповідності до ст.ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

У судове засідання, призначене на 16.05.2018, з'явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги та надав пояснення по суті спору.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, клопотань щодо відкладення розгляду справи не направляв, відзиву на позовну заяву не надав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення 731, з якого вбачається, що ухвалу суду відповідач отримав 18.04.2018.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2018, не подав до суду відзиву на позов, а відтак, не скористався наданими йому процесуальними правами.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 2 ст. ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання.

Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. (п. 4 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 16.05.2018 судом встановлено, що станом на час розгляду справи по суті жодних клопотань щодо відкладення розгляду справи від сторін не надходило.

Крім іншого, суд зазначає, що ст. 202 ГПК України містить виключний перелік підстав відкладення розгляду справи у разі неявки учасника.

Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

З огляду за зазначене та з урахуванням того, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути дану справу за наявними в ній матеріалами.

Таким чином, розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

16 серпня 2013 року сторони уклади договір № 56/03 на виконання загальнобудівельних робіт, на умовах якого позивач (підрядник) зобов'язався виконати комплекс робіт на об'єкті "Комплекс по наданню послуг населенню (спортивний комплекс) з багатоповерховим паркінгом за адресою вул. Академіка Заболотного, 37 у Голосіївському районі міста Києва", а відповідач (генпідрядник) - прийняти виконані роботи та сплатити їхню вартість (далі - договір).

У січні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Основа" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАНА" про стягнення 354 241 грн 93 коп. боргу, 7 796 грн. 99 коп. 3% річних за період з 09.07.2015 по 12.05.2015, 167 910 грн 69 коп. інфляційних втрат за період з 09.07.2014 по 12.05.2015, 69 014 грн 95 коп. пені за період з 09.07.2014 по 31.03.2015 та 216 374 грн 37 коп. штрафу за період з 09.07.2014 по 30.09.2014 з підстав неналежного виконання умов договору від 16 серпня 2013 року № 56/03 (з урахуванням уточнених позовних вимог).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11 травня 2016 року по справі №910/5277/15-г, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27 липня 2016 року, позов ТОВ "Основа" було задоволено в частині стягнення основного боргу у розмірі 354 241 грн. 93 коп., пені у розмірі 60 624 грн. 49 коп., інфляційних втрат у розмірі 142 608 грн. 99 коп. та річних у розмірі 6 845 грн. 50 коп., в іншій частині позову відмовлено.

У постанові Київського апеляційного господарського суду від 27 липня 2016 року суд погодився із правомірним висновком суду першої інстанції, що договір № 56/03 на виконання загальнобудівельних робіт від 16.08.2013 являється розірваним з моменту ознайомлення відповідача з листом № 539 від 13.06.2014 р. (про ознайомлення відповідача з листом свідчить надання ним пояснень від 20.05.2015 р.).

Постановою Вищого господарського суду України від 16 листопада 2016 року рішення Господарського суду міста Києва від 11 травня 2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27 липня 2016 року у справі № 910/5277/15-г залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовної якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2016 у справі № 910/5277/15-г має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що незважаючи на наявність судового рішення від 11.05.2016 у справі № 910/5277/15-г відповідач не здійснив погашення заборгованість за договором № 56/03 від 16.08.2013, внаслідок чого останньому було нараховано інфляційні втрати у розмірі 118 595,64 грн. за період з 13.05.2015 по 12.12.2018, 3 % річних у розмірі 29 290,47 грн. за період з 13.05.2015 по 12.02.2018 та штраф у розмірі 70 848,39 грн. за період з 01.04.2015 по 12.02.2018., які позивач просить стягнути в судовому порядку.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

При цьому у п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зазначені підстави визначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Пунктом 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

При цьому, чинне законодавство не пов'язує припинення грошового зобов'язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 № 13/210/10 та від 12.09.2011 № 6/433-42/183 і постанові Вищого господарського суду України від 16.03.2011№ 11/109).

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою ст. 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Законодавство не обмежує можливість позивача захистити своє право на грошову компенсацію в окремому судовому провадженні після винесення судового рішення про стягнення основної суми боргу.

Оскільки станом на момент звернення позивача з позовом до суду рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2016 у справі № 910/5277/15-г залишено відповідачем без виконання, заборгованість за договором № 56/03 на від 16.08.2013 не сплачена, має місце прострочення у заявлений позивачем період, а саме з 13.05.2015 по 12.02.2018, у зв'язку з чим останній має право на отримання сум, передбачених ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пп.4.1 п. 4 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. " Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунки інфляційних втрат та 3 % річних суд встановив, що останні є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 118 595,64 грн. та 3 % річних у розмірі 29 290,47 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення штрафу у розмірі 70 848,39 грн., нарахованої за період з 01.04.2015 по 12.02.2018, суд зазначає наступне.

У постанові № 6-2003цс15 від 21.10.2015 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що «Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Пунктом 9.5. договору сторони погодили, що за порушення строків проведення розрахунків за цим договором, окрім здійснення авансових платежів, Генпідрядник сплачує Підряднику на його вимогу пеню в розмірі 0,5 % від суми заборгованості за кожен день такої затримки. У випадку, якщо прострочення строків оплати робіт складає більше 20-ти календарних днів, Генпідрядник додатково сплачує Підряднику на його вимог штраф в розмірі 10 % від суми заборгованості за кожний такий випадок. А у випадку, якщо прострочення строків оплати робіт складає більше 30-ти календарних днів, Генпідрядник додатково сплачує Підряднику на його вимог штраф в розмірі 20 % від суми заборгованості за кожний такий випадок.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 11.05.2016 у справі № 910/5277/15-г були задоволені позовні вимоги, зокрема, в частині стягнення пені за період з 09.07.2014 по 31.03.2015 у розмірі 69 014 грн 95 коп., а в частині штрафу, нарахованого за період з 09.07.2014 по 30.09.2014, відмовлено з наступних підстав.

Згідно положеннь статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення».

Таким чином, стягнення за одне й те ж порушення умов договору (строк оплати виконаних робіт) пені та штрафу одночасно не допускається.

Враховуючи, що період нарахування пені включав в себе і період прострочення, за який позивачем нараховано штраф, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу за договором № 56/03 на від 16.08.2013.

У постанові Вищого господарського суду України № 910/5277/15-г від 16.11.2016 суд зазначив, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, викладеному у постанові від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-2003 цс15) суди попередніх інстанцій правомірно відмовили в задоволенні позову в частині стягнення штрафу.

Отже, прийнявши до увагу вищевикладене та те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 11.05.2016 у справі № 910/5277/15-г вже відмовлялось у задоволенні позовних вимог ТОВ "Основа" про стягнення штрафу за прострочення оплати більше як на 30-ть календарних днів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування позивачем штрафу за період з 01.04.2015 по 12.02.2018 у розмірі 70 848,39 грн. Таким чином, позовні вимоги в цій частині визнаються судом такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

Відповідачем відзиву на позовну заяву, контррозрахунку суми позовних вимог та будь-яких заперечень по суті позовних вимог не надано, доводів позивача у встановленому законом порядку не спростовано.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа", з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАНА" (04070, м. Київ, вул. Іллінська, 16, ідентифікаційний код 25289131) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа" (07400, м. Бровари, вул. Підприємницька, 9, ідентифікаційний код 13669489) інфляційні втрати у розмірі 118 595 (сто вісімнадцять тисяч п'ятсот дев'яносто п'ять) грн. 64 коп., 3 % річних у розмірі 29 290 (двадцять дев'ять тисяч двісті дев'яносто) грн. 47 коп. та судовий збір у розмірі 2 218 (дві тисячі двісті вісімнадцять) грн. 29 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18.05.2018

Суддя Пукшин Л.Г.