УХВАЛА

10 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/7547/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Енергомаш"

представник позивача - Розумовський О.С., Масюк О.В.; Руденко А.С. (після перерви не з'явився)

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Тімсен"

представник відповідача - не з'явився

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - (1) ОСОБА_7; (2) приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дегтярьова Ангеліна Володимирівна

представник третьої особи - 1 - не з'явився

представник третьої особи -2 - не з'явився

розглянув матеріали касаційної скарги ОСОБА_7

на постанову Київського апеляційного господарського суду у складі Іоннікової І.А. - головуючого, Куксова В.В., Тарасенко К.В. від 25 січня 2018 року

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 на постанову Київського апеляційного господарського суду від 25 січня 2018 року та призначено її до розгляду в судовому засіданні 25 квітня 2018 року. Відповідно до частини 2 статті 216 ГПК України в судовому засіданні 25 квітня 2018 року було оголошено перерву до 10 травня 2018 року

Під час підготовки справи до розгляду суд, ознайомившись з матеріалами справи та касаційної скарги, встановив наступне.

У травні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен" (далі - відповідач) про визнання недійсним укладеного між сторонами 06 січня 2015 року договору купівлі-продажу нежитлових приміщень антресолі №№ 351, 352, 353 загальною площею 279,1 кв.м. у м. Харкові по вул. Киргизькій, 19.

Позов мотивований тим, що оспорюваний правочин в силу статті 234 Цивільного кодексу України є фіктивним, тобто вчиненим без наміру створення правових наслідків, яким ним обумовлювались, зокрема, відповідач ухилився від здійснення оплати за договором, а позивач мав намір уникнути звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитом і обидві сторони діяли з умислом, що згідно зі статтями 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27 липня 2017 року у позові відмовлено з тих підстав, що спірний договір не має ознак фіктивного в розумінні статті 234 Цивільного кодексу України Так, укладаючи спірний договір, сторони мали на меті саме відчуження спірного майна, а невиконання відповідачем зобов'язання щодо оплати придбаного майна само по собі не свідчить про фіктивність правочину. Також не підтверджує наявності у сторін умислу на укладення фіктивного правочину і обставина пов'язаності осіб директора позивача ОСОБА_12 з учасниками відповідача.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25 січня 2018 року рішення Господарського суду міста Києва від 27 липня 2017 року скасовано, прийнято нове рішення, яким позов задоволений. Визнаний недійсним договір купівлі-продажу від 06 січня 2015 року, укладений між позивачем та відповідачем та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. за № 22.

Постанова мотивована тим, що, укладаючи спірний договір про відчуження нерухомого майна, позивач в особі колишнього керівника ОСОБА_12 був обізнаний з ініціюванням АТ "Укрексімбанк" у 2014 році судового провадження про стягнення з ТОВ "ІЦ "Енергомаш" заборгованості за кредитом на суму 42 450 362 грн. та 7 729 458,42 доларів США, яка у подальшому і була стягнута з позивача за судовим рішенням. Отже, позивач, передбачаючи настання для себе невідворотних негативних наслідків у вигляді примусового звернення стягнення на майно, уклав спірний договір з метою виведення ліквідної нерухомості з власності позивача, про що також свідчить те, що протягом 2015-2017 років позивач не вчиняв жодних дій з метою стягнення з відповідача несплаченої ним вартості придбаного майна.

Також суд врахував обставину укладення спірного договору пов'язаними особами, а саме: директор ТОВ "ІЦ "Енергомаш" ОСОБА_12 на момент укладення оспорюваного правочину був також директором єдиного учасника ТОВ "ІЦ "Енергомаш" - ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", учасником якого є ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект", 50% статутного капіталу якого належало ОСОБА_12, а керівником цієї особи був ОСОБА_13, який одночасно був єдиним учасником ТОВ "Тімсен".

У подальшому ТОВ "Тімсен" за договором купівлі-продажу від 23 лютого 2016 року відчужив спірне майно ОСОБА_7, який вже 25 березня 2016 року уклав з ОСОБА_12 договір позики на суму 2 393 824,20 грн. та у забезпечення виконання зобов'язань за цим договором передав спірне нерухоме майно в іпотеку ОСОБА_12 за договором іпотеки від 07.04.2016.

За висновком суду апеляційної інстанції зазначене в сукупності свідчить про наявність у обох сторін правочину умислу приховати справжні наміри укладення спірного договору, який полягав в уникненні звернення стягнення на майно позивача за судовим рішенням шляхом виведення нерухомості з власності позивача на користь пов'язаної особи.

Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_7 подав касаційну скаргу, в якій просить її скасувати, рішення Господарського суду міста Києва від 27 липня 2017 року залишити в силі.

Скаржник посилається на те, що суд ухилився від надання правової оцінки доводам ОСОБА_7, зокрема щодо фактичного виконання спірного договору його сторонами; обставинам здійснення державної реєстрації права власності на майно за відповідачем; відсутність у сторін будь-яких інших намірів, окрім переходу права власності на спірне приміщення від продавця (ТОВ "ІЦ "Енергомаш) до покупця (ТОВ "Тімсен"), чим порушив принцип здійснення судочинства на засадах рівності сторін перед законом і судом.

Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги разом з матеріалами справи, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність передачі вказаної справи на розгляд об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду на підставі частини 2 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати. Вказаний висновок базується на наступних аргументах.

Матеріали справи свідчать, що між позивачем в особі директора ОСОБА_12 та відповідачем в один день 06.01.2015, окрім оскаржуваного у даному провадженні договору, було укладено ще декілька тотожних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, щодо яких позивачем також ініційовано позовні провадження про визнання таких договорів недійсними, як фіктивних, з посиланням на норми статті 234 ЦК України.

Так, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Погребняка В.Я. - головуючого, Катеринчук Л.Й., Пєскова В.Г. (судова палата для розгляду справ про банкрутство) від 27 лютого 2018 року у справі № 910/4088/17 залишено без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції, якими задоволено позов ТОВ "ІЦ "Енергомаш" до ТОВ "Тімсен" про визнання недійсним договору від 06.01.2015 купівлі - продажу нежитлових приміщень № 1-14 в літ. "Ч-З" площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Киргизька, 19.

Встановлені у справі № 910/4088/17 обставини та підстави позовних вимог є подібними та навіть тотожними з обставинами, встановленими у справі № 910/7547/17. В обох справах предметом спору є визнання недійсними укладених між позивачем та відповідачем в один день договорів купівлі-продажу нерухомого майна з підстав їх фіктивності.

Так, у справі № 910/4088/17 Верховний Суд за тотожних встанолених обставин справи погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо фіктивності спірного договору купівлі-продажу з тих підстав, що він не був виконаний з боку ТОВ "Тімсен" в частині оплати придбаного майна, а справжньою метою укладення договору було штучне виведення ліквідної нерухомості з власності позивача на користь пов'язаної особи з метою уникнення примусового звернення стягнення на майно за договором кредиту. Вказані обставини, на думку судів, свідчать про відсутність у обох сторін договору купівлі-продажу волевиявлення на відчуження нерухомого майна, тобто невідповідність внутрішньої волі сторін їх зовнішньому волевиявленню та наміру створення правових наслідків у вигляді відплатного відчуження майна, що підпадає під ознаки статті 234 Цивільного кодексу України.

Однак колегія суддів вважає, що у справі № 910/7547/17 укладений між сторонами договір купівлі-продажу не має ознак фіктивного правочину.

Так, ознакою фіктивності правочину є відсутність у його сторін наміру, тобто волі на настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоби створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину.

Проте у даній справі судами встановлено вчинення сторонами реальних дій, спрямованих на відчуження належного позивачу майна та фактичну передачу цього майна у власність відповідачу. Це свідчить про наявність волі сторін на виконання спірного договору - відчуження нерухомого майна, яка співпадає з їх волевиявленням. Тобто, учасники правочину дійсно мали намір створити правові наслідки на момент його вчинення. У зв'язку з чим такий договір не може розцінюватися як фіктивний у розумінні ст. 234 ЦК України.

У той же час колегія суддів вважає, що встановлені у справі обставини свідчать про наявність інших ознак недійсності спірного правочину, передбачених статтею 232 ЦК України - вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає за необхідне відступити від правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми статті 234 Цивільного кодексу України, викладеного у раніше ухваленій постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 910/4088/17.

У зв'язку з чим з огляду на положення частини 2 статті 302 Господарського процесуального кодексу України справа підлягає передачі на розгляд об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

На підставі викладеного та керуючись статтями 234, 302, 303 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 910/7547/17 разом із касаційною скаргою ОСОБА_7 та доданими до неї документами передати на розгляд об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.