РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.04.2018Справа № 910/389/18

За позовом Державного підприємства "Мирноградвугілля" (Донецька обл., м. Мирноград)

До Товариства з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика Богучарская"(м. Київ)

Про визнання недійсною додаткової угоди

За участю прокуратури Донецької області

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Пустовгар А.О.

Від відповідача: Гордійчук О.А.

Від прокуратури: Такташов О.Я.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Мирноградвугілля" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика "Богучарская" про визнання недійсною додаткової угоди до Договору про спільну діяльність № 1 від 20.04.05., укладену 26.08.15. між позивачем та відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оспорювана додаткова угода укладена з порушенням ст. 207 ГК України та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.12. № 296 Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.18. відкрито провадження у справі № 910/389/18, встановлено, що справа підлягає одноособовому розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 01.03.18.

12.02.18. прокуратурою Донецької області подано заяву про вступ у справу.

19.02.18. відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика Богучарская" проти позову заперечує з підстав, несвоєчасної видачі відповідачем позивачу довіреності на ведення спільної діяльності та того, що Порядком укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном передбачено внесення змін до передбачених вказаним Порядком договорів лише в частині істотних умов.

26.02.18. позивачем було подано відповідь на відзив відповідача.

28.02.18. відповідачем подано письмові пояснення по справі.

Сторони в судове засідання 01.03.18. з'явились та висловили позицію про неможливість закінчення підготовчого провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.18. відкладено підготовче засідання до 20.03.18.

15.03.18. відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив.

19.03.18. відповідачем подано додаткові письмові пояснення.

19.03.18. та 26.03.18. прокуратурою подано письмові пояснення.

20.03.18. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу оголошення перерви в підготовчому засіданні до 02.04.18.

28.03.18. відповідачем подано заперечення на письмові пояснення прокуратури.

02.04.18. позивачем подано відповідь на пояснення прокуратури Донецької області.

За результатами судового засідання 02.04.18. відмовлено в задоволенні клопотання позивача, поданого 29.03.18., про залучення до участі в даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, продовжено строк підготовчого провадження до 07.05.18. та відкладено підготовче засідання у справі № 910/389/18 до 26.04.18., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

У підготовчому засіданні 26.04.18. представники учасників судового процесу зазначили, що повідомили всі обставини справи, які їм відомі, та надали всі докази, на які вони посилаються.

За приписами ч. 6. ст. 83 ГПК України якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

В судовому засіданні 26.04.18. судом встановлено, що під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 ГПК України, судом в порядку ч. 5 ст. ст. 185 ГПК України з'ясовано думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті.

При цьому сторонами в судовому засіданні 26.04.18. подано письмову заяви на згоду про початок розгляду справи № 910/389/18 по суті 26.04.18.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Врахувавши викладене вище, з огляду на те, що під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 ГПК України, а сторонами подано письмову заву на згоду про початок розгляду справи № 910/389/18 по суті 26.04.18., суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 26.04.18. о 09:35 год.

В судовому засіданні 26.04.18. о 09:35 год. судом розпочато розгляд справи по суті.

Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

При розгляді справи по суті в судовому засіданні 26.04.18. судом було заслухано вступне слово, з'ясовано обставини справи та досліджено докази відповідно до ст.ст. 208-210 ГПК України, після чого суд перейшов до судових дебатів (ст.ст. 217, 218 ГПК України).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача не визнав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Прокуратурою підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 26.04.18. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

20 квітня 2005 року між Державним підприємством "Державна вугільна коксівна компанія" (учасник № 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПК Донецьке вугільне паливо" (учасник № 2) укладено Договір № 1 спільної діяльності (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 вищевказаного Договору учасники цього Договору зобов'язуються шляхом об'єднання майна і зусиль спільно діяти у сфері переробки і збагачення рядового вугілля з метою елективного використання потенціалу і підвищення результатів фінансово-господарської діяльності учасників цього договору.

Відповідно до додаткової угоди № б/н до Договору спільної діяльності від 01.06.05., у зв'язку з реорганізацією учасника №1, учасником спільної діяльності стає його правонаступник - Державне підприємство "Красноармійськвугілля".

Відповідно до п. 10.1 Договору в редакції додаткової угоди від 05.12.07. до Договору №1 спільної діяльності від 20.04.05. Договір вступає в силу з дати його підписання обома учасниками договору і діє до 31.12.2025.

Відповідно до додаткової угоди від 09.02.12. до Договору спільної діяльності, учасником № 2, замість ТОВ ПК "Донецька вугільна компанія" стало ТОВ "Група ТВР", до якого перейшли всі права та обов'язки попереднього учасника.

19.08.15. був укладений договір про заміну сторони у зобов'язання (до Договору № 1 від 20.04.2005 р. спільної діяльності), відповідно до умов якого замість ТОВ "Група ТВР" стало Товариство з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика "Богучарская".

26.08.2015 між позивачем та відповідачем на підставі договору від 19.08.15. була укладена Додаткова угода до Договору спільної діяльності № 1 від 20.04.05. (далі - Додаткова угода від 26.08.15. до Договору), якою фактично була здійснена заміна учасника № 2, і до відповідача перешли усі права та обов'язки учасника № 2 за Договором спільної діяльності №1 від 20.04.05.

Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 314 від 11.05.17. перейменовано Державне підприємство «Красноармійськвугілля» у Державне підприємство «Мирноградвугілля», затверджено статут позивача в новій редакції.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови № 11 від 29.05.13. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання додаткової угоди до договору недійсною повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Додаткова угода від 26.08.15. до Договору укладена з порушенням ст. 207 Господарського кодексу України та Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.12. (далі - Порядок), а тому підлягає визнанню недійсною.

Оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За змістом Постанови № 9 від 06.11.09. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Оспорювану Додаткову угоду до Договору вчинено 26.08.15.

Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині (ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України).

Означеною Додатковою угодою від 26.08.15. до Договору погоджено наступне: «У зв'язку з тим, що на підставі Договору про заміну сторони у зобов'язанні від 19.08.15. до Договору № 1 про спільну діяльність ДП «Красноармійськвугілля» і ТОВ «ЗФ «Богучарская» від 20.04.05. Учасником 2 Договору спільної діяльності № 1 від 20.04.05. замість ТОВ «Група ТВР» стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика Богучарская», до якого перейшли всі права та зобов'язання попереднього учасника, учасники дійшли згоди внести в назву, преамбулу і редакцію Договору спільної діяльності № 1 від 20.04.05. наступні зміни. Назва договору спільної діяльності № 1 від 20.04.05. викласти в такій редакції: Договір № 1 спільної діяльності ДП Красноармійськвугілля і ТОВ «Збагачувальна фабрика Богучарская» від 20.04.2005 року.». Преамбулу договору спільної діяльності № 1 від 20.04.05. викласти в такій редакції: Державне підприємство «Красноармійськвугілля», іменоване в подальшому Учасник 1, в особі в.о. генерального директора Пакіна Ю.В., діє на підставі Статуту, з одного боку, і Товариство з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Богучарская», іменоване надалі Учасник 2, в особі директора Кардаша-Олександрова Олега Анатолійовича, який діє на підставі Статуту, з іншого боку, надалі спільно іменовані - Сторони, уклали цей договір, далі іменований по тексту Договір, про наступне:». З редакції Договору спільної діяльності № 1 від 20.04.05. наявні по тексту слова: ТОВ «ГРУПА ТВР» - виключити, замість них доповнити слова: Товариство з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Богучарская». Всі інші умови договору спільної діяльності № 1 від 20.04.05. з урахуванням додаткових угод залишаються незмінними. Ця додаткова угода є невід'ємною частиною договору спільної діяльності № 1 від 20.04.05. і вступає в силу з моменту її підписання обома сторонами.».

Отже, Додатковою угодою від 26.08.15. до Договору спільної діяльності № 1 від 20.04.05. фактично була здійснена заміна учасника № 2, і до відповідача перешли усі права та обов'язки учасника № 2 за Договором спільної діяльності № 1 від 20.04.05.

Оспорюваною Додатковою угодою від 26.08.15. до Договору не встановлювались та не змінювались жодні істотні умови.

В свою чергу пунктом 6 Порядку передбачено, що зміни до укладених договорів у частині істотних умов вносяться в порядку, передбаченому цим Порядком для їх укладення.

При цьому договір про заміну сторони в зобов'язанні від 19.08.15., на підставі якого укладено Додаткову угоду від 26.08.15. до Договору, та сам Договір спільної діяльності № 1 від 20.04.05. не розірвано, в судовому порядку недійсними не визнано.

Отже судом не встановлено невідповідності Додаткової угоди від 26.08.15. до Договору приписам ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України та Порядку.

З огляду на викладене в сукупності суд дійшов висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним. Більше того, судом встановлено та враховано, що Додаткова угода від 26.08.15. до Договору не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства, а волевиявлення сторін правочину є вільним і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Посилання позивача на обставини порушення відповідачем умов Договору спільної діяльності № 1 від 20.04.05., як і обставини не видачі позивачем відповідачу довіреності, не стосуються предмету розгляду у цій справі. Крім того, вказаним доводам була надана правова оцінка Господарським судом міста Києва при прийнятті рішення від 23.05.17. у справі № 910/22257/16 та Господарським судом Донецької області при прийнятті рішення від 18.12.17. у справі № 905/396/17.

Врахувавши все наведене вище суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Додатково щодо поданих 28.02.18. письмових пояснень № 44 від 28.02.18. суд звертає увагу відповідача на те, що позивачем належним чином, у встановленому законом порядку та розмірі сплачено судовий збір при зверненні з даним позовом суду. При цьому несплата судового збору не є підставою для відмови в позові.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 126, 129, 219, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 07.05.18.

Суддя Т.М. Ващенко