КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2018 р. Справа№ 910/22570/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Пашкіної С.А.

Калатай Н.Ф.

за участю секретаря судового засідання Бовсунівської Л.О.,

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 по справі №910/22570/17 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія"

про стягнення 28 744,00 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія"(надалі - відповідач) про стягнення пені у розмірі 19024, 00 грн. та 7% штрафу в розмірі 8120, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором №401/13/192Е про закупівлю товарів від 18.05.2017, а саме, що відповідач не поставив позивачу товар.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 по справі №910/22570/17 позовні вимоги Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" на користь Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" пеню у розмірі 19 024,00 грн, 7% штрафу в розмірі 8120,00 грн та судовий збір у розмірі 1 600,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань за договором №401/13/192Е про закупівлю товарів від 18.05.2017 товар, позивачу не поставив, в зв'язку з чим штрафні санкції нараховані позивачем відповідно до положень чинного законодавства та умов Договору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що судом не взято до уваги заперечення відповідача щодо розірвання Договору з 01.09.2017, оскільки заявлені позивачем штрафні санкції нараховані вже після розірвання Договору. Крім того, з метою виконання зобов'язань за Договором, відповідач два рази здійснював поставку товару. Проте, позивач відмовився приймати товар.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.04.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 по справі №910/22570/17.

02 травня 2018 року, через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів, від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Статтями 269, 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів встановила наступне.

18 травня 2017 року між Державним підприємством "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" (Постачальник) укладено договір № 401/13/192Е про закупівлю товарів (надалі - Договір).

Відповідно до умов Договору Постачальник зобов'язується поставити Покупцеві Товар, зазначений в п.1.2. Договору, а Покупець прийняти і оплатити такий Товар.

Згідно з п. 1.2. Договору, Постачальник зобов'язується поставити взуття різне, крім спортивного та захисного, код 1881 (Чоботи кирзові) за найменуванням, кількістю та ціною відповідно до Специфікації №1, яка є невід'ємною частиною Договору.

Пунктом 2.1. Договору визначено, що Постачальник повинен поставити Покупцеві Товар якість якого відповідає умовам діючих стандартів, ТУ, тощо та підтверджується письмовим документом, який надає підприємство - виготовлювач або правомочний орган

Згідно з п. 3.1. Договору сума (ціна) Договору, відповідно до Специфікації №1, становить 116 000,00 грн. (Сто шістнадцять тисяч грн. 00 коп.), в тому числі податок на додану вартість 20% - 19 333,33 грн.

Відповідно до п. 5.1. Договору поставка Товару здійснюється партіями. Обсяг кожної партії уточнюється у заявках. Термін поставки кожної партії Товару - 3 робочі дні після отримання заявки.

Згідно з п.п. 6.1.3 п. 6.1. Договору Покупець зобов'язаний перед прийняттям товару здійснити його огляд та, в разі невідповідності товару, відмовитися від його одержання.

Пунктом 12.3 Договору визначено, що він може бути розірваним у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Згідно із заявкою 29.05.2017 за вих. № 13-14/1478 із детальним найменуванням Товару, (отримана відповідачем 07.06.2017), позивачем замовлено Товар, відповідно до умов Договору.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій листів позивача №13-14/1707 від 26.06.2017 та №13-14/2082 від 28.07.2017 відповідач двічі поставляв позивачу товар неналежної якості, в зв'язку з чим позивач повертав товар та просив замінити його на належний, відповідно до п.п. 6.1.3. п. 6.1. Договору.

Доказів поставки відповідачем Товару відповідно умов Договору та прийняття Товару позивачем суду не надано.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відповідач є таким, що прострочив виконання зобов'язання зі своєчасної поставки товару.

Згідно з п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 7.2. Договору за кожен день прострочення виконання зобов'язань винна сторона повинна сплатити штрафні санкції у розмірі, передбаченому ст. 231 ГК України, від обсягу невиконаних зобов'язань.

Згідно зі ст. 230 та п. 4 ст. 231 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Частиною 2 ст. 231 ГК України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу та пені, передбачених ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Колегія суддів перевіривши розрахунок пені та штрафу, який складено арифметично вірно, прийшла до висновку про його обґрунтованість.

Посилання апелянта на те, що останній надіслав позивачу лист від 01.09.2017 № 93-09 про розірвання Договору, в зв'язку з чим зобов'язання за Договором припинились 01.09.2017, колегією суддів визнано безпідставними, з огляду на наступне.

Так, відповідачем надано копію листа 01.09.2017 № 93-09 з пропозицією про дострокове розірвання Договору.

Відповідно до п. 2 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, документом, що підтверджує надання послуг поштового зв'язку, є розрахунковий документ встановленої, відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми, та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

Згідно зі ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. ст. 76, 77, 78 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В той же час, відповідачем не надано доказів направлення зазначеного листа на адресу позивача або доказів отримання позивачем зазначеного листа. При цьому, позивач заперечує щодо надходження такого листа.

Враховуючи викладене вище, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що місцевим господарським судом повно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, рішення суду прийнято відповідно до вимог матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 по справі №910/22570/17 без змін.

2.Матеріали справи №910/22570/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Поновити дію оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 по справі №910/22570/17.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.05.2018.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.А. Пашкіна

Н.Ф. Калатай