ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.05.2018

Справа № 910/4113/18

Суддя господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва»

до Ради організації ветеранів Деснянського району м. Києва

про стягнення 23 180,56 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» (надалі – «Комунальне підприємство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Ради організації ветеранів Деснянського району м. Києва (надалі – «Рада організації ветеранів») про стягнення 23 180,56 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням грошового зобов’язання за Договором № 306/71-Г про відшкодування витрат балансоутримувача від 25.07.2016, у зв’язку з чим у позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 16 485,48 грн. та заявляє про стягнення з відповідача пені у розмірі 1 067,54 грн., інфляційних у розмір 5 040,30 грн. та 3 % річних у розмірі 587,25 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.04.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Зазначена ухвала суду вручена Раді організації ветеранів 10.04.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 778, однак у визначений судом строк відзив на позовну заяву відповідачем не подано.

Оскільки відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило, то справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами справи з огляду на приписи ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив наступне.

25.07.2016 між Комунальним підприємством (балансоутримувач) та Радою організації ветеранів (орендар) був укладений договір про відшкодування витрат балансоутримувача № 306/71-Г (надалі – «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого балансоутримувач забезпечує надання послуг, які зазначені у додатку № 1 до цього договору, нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Беретті, 18, а орендар бере участь у витратах понесених балансоутримувачем при наданні послуг, пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим договором та відшкодовує плату за земельну ділянку на якій розташовано об’єкт оренди. Орендар займає нежитлове приміщення, загальною площею 16,80 кв.м., на підставі договору оренди розміщення громадської організації ветеранів.

Згідно з п. 2.2.3 Договору орендар зобов’язується щомісяця з 12 по 15 число отримати у відділі управління нежитловим фондом балансоутримувача під розпис в журналі видачі документацій рахунок на оплату за отримані послуги.

Пунктом 2.2.4 Договору сторони дійшли згоди про те, що орендар зобов’язується не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним місяцем, вносити плату на рахунок балансоутримувча будівлі за надані послуги та відшкодування плати за земельну ділянку на якій розташований об’єкт оренди.

Відповідно до п. 5.1 Договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє з 01 травня 2015 року по 30 квітня 2016 року включно, відповідно до ч. 3 ст. 361 ЦК України. Якщо жодна із сторін не пізніше ніж за 30 (тридцять) днів до закінчення строку дії цього договору не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію цього договору, то договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Разом з Договором, 25.07.2016 сторони уклали Додаток № 1 до договору № 306/71-Г про відшкодування витрат балансоутримувача від 25.07.2016, в якому визначили перелік та вартість послуг, які підлягають відшкодуванню орендарем балансоутримувачу.

Протягом дії Договору сторонами вносились зміни до Договору та додатку до нього в частині переліку та вартості послуг, які підлягають відшкодуванню орендарем балансоутримувачу, що знайшло своє відображення у Додатковій угоді № 1 від 25.07.2016, Додатковій угоді № 2 від 16.03.2017, Додатковій угоді № 3 від 30.05.2017 та Додатковій угоді № 4 від 26.07.2017, які є невід’ємними частинами Договору.

Спір у справі виник у зв’язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов’язання з відшкодування витрат балансоутримувача, у зв’язку з чим виникла заборгованість у розмірі 16 485,48 грн.

Договір є договором надання послуг та підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За змістом ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов’язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов’язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

За твердженням позивача, на виконання умов Договору Комунальним підприємством було надано Раді організації ветеранів послуги в період з листопада 2015 року по березень 2018 року на загальну суму 23 055,00 грн., а відповідачем частково виконано зобов’язання з оплати наданих послуг у розмірі 6 569,52 грн., у зв’язку з чим неоплаченим залишилась заборгованість у розмірі 16 485,48 грн.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В супереч зазначеним нормам, позивачем не надано суду жодного доказу надання послуг згідно Договору на загальну суму 23 055,00 грн., а також не надано доказів здійснення відповідачем оплати на суму 6 569,52 грн.

Відповідно до положень статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою. У платіжному документі мають бути передбачені графи для зазначення поточних та попередніх показань засобів обліку споживання комунальних послуг, різниці цих показань або затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.

Згідно п. 2.1.2 Договору Балансоутримувач зобов’язується своєчасно складати рахунки на оплату, однак, в матеріалах справи рахунки на оплату наданих послуг за Договором відсутні.

Більш того, умовами Договору та Додаткових угод до нього передбачений певний перелік послуг, що мав відшкодовуватись відповідачем, в тому числі, відшкодування плати за земельну ділянку.

При цьому, доказів сплати такого податку самими позивачем суду також не надано.

В силу положень ч. 2 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов’язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги та свідчили про існування у відповідача обов’язку зі сплати відшкодування витрат балансоутримувача у розмірі 16 485,48 грн.

За таких обставин, відсутні підстави вважати наявними порушені права позивача, що згідно ст. 4 Господарського процесуального кодексу України та ст. 16 Цивільного кодексу України виключає можливість задоволення позову шляхом стягнення з відповідача заборгованості з відшкодування витрат балансоутримувача у розмірі 16 485,48 грн.

Крім того, оскільки вимога позивача про стягнення пені у розмірі 1 067,54 грн., інфляційних у розмір 5 040,30 грн. та 3 % річних у розмірі 587,25 грн. є похідною від вимоги про стягнення суми заборгованості, то відмова в позові про стягнення з Ради організації ветеранів суми відшкодування витрат балансоутримувача виключає можливість задоволення позову в частині вимоги про стягнення пені, інфляційних та 3% річних.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя                                                                                                      В.П. Босий