ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 908/2213/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області

на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 20.11.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Сгара Е.В., судді Геза Т.Д., Мартюхіна Н.О.) та на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.09.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Топчій О.А., судді Боєва О.С., Горохов І.С.)

за позовом Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області

до Фізичної особи-підприємця Кірізлєєвої Галини Миколаївни

про повернення самовільно зайнятої ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Приазовська селищна рада Приазовського району Запорізької області (далі - позивач) просила зобов'язати Фізичну особу-підприємця Кірізлєєву Галину Миколаївну (далі-відповідач) повернути позивачу самовільно зайняту земельну ділянку, кадастровий номер :09:070:0021, площею 0,12 га, яка розташована у селищі Приазовське, вул.Горького, поблизу автотраси Ростов - Одеса, біля джерела "Гук" (далі - земельна ділянка).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що орендована відповідачем земельна ділянка використовується безпідставно, оскільки за умовами договору оренди від 02.12.2003 № 80, який укладено між сторонами зі справи, не встановлено терміну її повернення, у зв'язку з чим позивачем було направлено вимогу, яка отримана відповідачем 02.12.2014, а тому згідно приписів статті 530 Цивільного кодексу України відповідач повинен був повернути земельну ділянку до 10.01.2014, але цього не зробив, що є підставою для її повернення на користь позивача в судовому порядку.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.09.2017, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 20.11.2017, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати вище вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги позивач посилався на те, що суди безпідставно послалися на судові рішення у справах № 908/454/14, № 5009/3588/12, 908/1628/13, № 5009/4833/12, вважаючи, що новація між сторонами у справі не відбулася, оскільки сторони замінили попереднє зобов'язання за договором оренди від 03.09.1999 новим зобов'язанням уклавши договір оренди від 02.12.2003 № 80, а саме змінили площу земельної ділянки та строк її оренди. На підтвердження своє позиції позивач посилається на постанови Вищого господарського суду України від 05.10.2010, від 22.01.2013 у відповідних справах. При цьому позивач посилається на те, що суди безпідставно відмовили у задоволенні клопотання позивача про призначення судової земельно-технічної експертизи, незважаючи на те, що матеріали справи містять суперечливі дані щодо земельних ділянок площею 0,12 га та 0,128 га, розташованих у с.Приазовське по вулиці Горького, які були передані за наведеними договорами оренди.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити без змін вказані судові рішення, посилаючись на те, що судами у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

20.04.2018 позивачем подано письмові пояснення.

Відповідно до приписів частини 1 статті 298 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Отже скористатися таким правом на подачу доповнень до касаційної скарги особа може лише протягом вказаного строку, а суд касаційної інстанції не уповноважений під час розгляду касаційної скарги змінювати такий строк.

За вказаних обставин такі доповнення до касаційної скарги судом касаційної інстанції не можуть прийматися до розгляду, тому залишаються без розгляду.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням дванадцятої сесії позивача від 25.08.1999 № 71 вирішено виділити відповідачу у тимчасове користування (на умовах оренди) строком на 20 років земельну ділянку площею 0,12 га, для благоустрою території, реконструкції демонтажу, наведення порядку, розміщення торгівельних місць, які знаходяться між територією автостоянки в районі джерела "Гук".

03.09.1999 між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, з урахуванням змін та доповнень, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку площею 0,12 га, який присвоєно кадастровий номер :09:070:0021, із земель загального користування (згідно із планом, що є невід'ємною частиною цього договору) розташовану у селищі Приазовське, вул. Горького, поблизу автотраси Ростов-Одеса, біля джерела "Гук", терміном на 20-ть років, про що був складений відповідний акт.

Згідно із рішенням позивача від 27.10.2003 "Про затвердження проекту відведення земельної ділянки" вирішено надати в оренду строком на три роки відповідачу земельну ділянку площею 0,128 га під вулицями для благоустрою, реконструкції дренажу, розміщення торгівельних місць, наведення порядку.

02.12.2003 між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки № 80, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку, загальною площею 0,128 га, яка розташована на території с. Приазовське, вул. Горького Приазовської селищної ради у стані придатному для її цільового використання, терміном на три роки, що було оформлено відповідним актом.

Судами встановлено, що постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.04.2015 у справі №908/454/14, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 16.07.2015, зобов'язано орендаря повернути орендодавцю земельну ділянку площею 0,128га, яка розташована на території с. Приазовське, вул. Горького, Приазовської селищної ради, шляхом її звільнення. Також у справі № 908/454/14 Господарського суду Запорізької області встановлено, що строк дії договору № 80 від 02.12.2003 закінчився 02.12.2006, та даний договір не містить домовленість сторін про новацію, оскільки для того, щоб відбулась новація сторони повинні обумовити в своїй угоді про припинення зобов'язань, що раніше діяло і заміну його новим зобов'язанням.

При цьому судами встановлено, що договір оренди земельної ділянки від 03.09.1999 на даний час є діючим, оскільки не був визнаний недійсним та свою дію не припинив, що підтверджується рішенням Господарського суду Запорізької області від 01.11.2012 у справі №5009/3588/12 про відмову у задоволенні позову прокурора Приазовського району Запорізької області поданого в інтересах держави в особі Приазовської селищної ради до Приватного підприємця Кірізлєєвої Галини Миколаївни про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 03.09.1999 та постановою Донецького апеляційного господарського суду від 13.08.2013 у справі №908/1628/13, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 02.12.2013.

Позивач звертався до відповідача з вимогою від 02.01.2014 № 1 про повернення земельної ділянки, в якій просив повернути її позивачу за актом приймання-передачі, що знаходиться у смт. Приазовське по вул. Горького, біля джерела "Гук" Приазовської селищної ради Запорізької області загальною площею 0,128 га, у зв'язку із закінченням строку дії договору оренди від 02.12.2003, яку відповідач залишив без задоволення.

Наполягаючи на задоволенні позову, орендодавець вказував на те, що орендар продовжує використання земельної ділянки без наявності відповідних правовстановлюючих документів, оскільки сторони за взаємною згодою припинили первісне зобов'язання договору оренди від 03.09.1999 новим зобов'язанням за договором оренди від 02.12.2003 №80, строк дії якого закінчився 02.12.2006, а зайняття відповідачем земельної ділянки є самовільним та тягне за собою наслідки, визначені статтею 212 Земельного кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не довів тих обставин з якими пов'язував свої вимоги, оскільки відповідач займає земельну ділянку за діючим договором оренди від 03.09.1999, що виключає підстави для її повернення як самовільно зайнятої.

Підстави для скасування судових рішень відсутні з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За приписами статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною другою статті 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно статті 212 наведеного Кодексу самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними (ч.1). Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (ч.3).

Встановивши, що відповідач користується земельною ділянкою за наявності правової підстави, а саме договору оренди земельної ділянки від 03.09.1999, який є діючим, що встановлено відповідними судовими рішеннями, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд касаційної інстанції погоджується із такими висновками апеляційного суду, оскільки із встановлених ним обставин справи вбачається, що інших даних, які б вказували на самовільне зайняття відповідачем земельної ділянки, матеріали справи не містять, відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Отже, висновок апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову, є законним та обґрунтованим.

Посилання позивача на те, що суди безпідставно послалися на судові рішення у справах № 908/454/14, № 5009/3588/12, 908/1628/13, № 5009/4833/12, вважаючи, що новація між сторонами у справі не відбулася, оскільки сторони замінили попереднє зобов'язання за договором оренди від 03.09.1999 новим зобов'язанням уклавши договір оренди від 02.12.2003 № 80, а саме змінили площу земельної ділянки та строк її оренди, не можуть бути підставою для скасування судових рішень виходячи із наступного.

Згідно частини третьої статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Частиною 1 цієї статті визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Отже повноваження суду касаційної інстанції відрізняються від повноважень судів попередніх інстанцій, касаційний перегляд не підміняє собою апеляцію і здійснюється не для нового судового розгляду.

За вказаних обставин такі посилання не можуть бути підставою для скасування судових рішень.

Посилання позивача на постанови Вищого господарського суду України від 05.10.2010, від 22.01.2013 у відповідних справах, є безпідставними та висновків суду апеляційного не спростовують.

Твердження позивача про те, що суди безпідставно відмовили у задоволенні клопотання позивача про призначення судової земельно-технічної експертизи, незважаючи на те, що матеріали справи містять суперечливі дані щодо земельних ділянок площею 0,12 га та 0,128 га, розташованих у с.Приазовське по вулиці Горького, які були передані за наведеними договорами оренди, не є підставою для скасування оскаржуваних ним рішень, оскільки судами встановлено, що земельна ділянка має кадастровий номер, який є відмінним від кадастрових номерів земельних ділянок, які були передані за договором оренди землі від 02.12.2003, а тому була відсутня необхідність у спеціальних знаннях відповідного експерта.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності оскарженої постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі належить покласти на позивача.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 20.11.2017 у справі Господарського суду Запорізької області №908/2213/16, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов