ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2018 р. Справа № 914/2406/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Желік М.Б.

Марко Р.І.

при секретарі Зошій М.Р.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Телекомунікаційна компанія'', с. Сокільники, Львівська область, вих. № б/н від 03.04.2018 року, вх. № 01-05/1095/18 від 06.04.2018 року

на ухвали господарського суду Львівської області від 21.02.2018 року та від 01.03.2018 року (суддя Мороз Н.В., місце проголошення ухвали м.Львів)

у справі №914/2406/17

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Телекомунікаційна компанія", с. Сокільники, Львівська область

до відповідача: ОСОБА_2, м.Львів

про: стягнення 79 500, 00 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_3-представник на підставі довіреності № б/н від 01.09.2017 року;

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою господарського суду Львівської області від 21.02.2018 року провадження у справі № 914/2406/17 -закрито.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 01.03.2018 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Телекомунікаційна компанія'' на користь ОСОБА_2-8 000,00 грн. витрат пов'язаних з правничою допомогою.

Вищенаведена ухвала суду від 21.02.2018 року мотивована тим, що відповідачем згідно позовної заяви, є фізична особа, яка не набула статусу суб'єкта підприємницької діяльності, на момент звернення до суду не є учасником товариства позивача та не була його учасником на момент виникнення спірних правовідносин, що встановлено рішенням суду та не підлягає доказуванню згідно ч.4 ст. 75 ГПК України. При цьому вказаний спір не є таким, що виник з корпоративних відносин, в якому фізична особа, яка не є підприємцем, може бути стороною в господарському суді, що з урахуванням вимог п. 1 ч. 1 ГПК України є недопустимим. Виходячи з наведененого, суд першої інстанції зазначив, що суб'єктний склад свідчить про те, що між сторонами виник спір, що підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, а тому позовна заява подана із порушенням правил підвідомчості, встановлених ГПК України для відповідного позову.

Вищенаведена ухвала суду від 01.03.2018 року мотивована тим, що судом першої інстанції оцінено договір про надання правової допомоги №10/12/17 від 10.12.2017р., додаткову угоду №1 від 12.12.2017р. до договору №10/12/17 від 10.12.2017р. про надання правової допомоги, акт наданих послуг №22-1/02/18 від 22.02.2018р. на суму 20 000, 00 грн., дублікат квитанції 1149-5776-1635-2611 від 23.02.2018р. на суму 10 000, 00 грн. та дублікат квитанції 1149-5789-8089-6895 від 23.02.2018р. на суму 10 000, 00 грн. З огляду на викладене, суд вважав, що вимоги відповідача по відшкодуванню витрат, пов'язаних з правничою допомогою є правомірними.

Не погоджуючись з даними ухвалами суду, позивач- Товариство з обмеженою відповідальністю "Телекомунікаційна компанія", -подав апеляційну скаргу до Львівського апеляційного господарського суду, в якій останній просить ухвалу господарського суду Львівської області від 21.02.2018 року у справі № 914/2406/17 скасувати повністю та направити справу для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції, а також скасувати ухвалу господарського суду Львівської області від 01.03.2018 року у справі № 914/2406/17 повністю та в задоволенні заяви від 26.02.2018 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Телекомунікаційна компанія" на користь ОСОБА_2 -8000,00 грн. витрат на правничу допомогу відмовити в повному обсязі.

Підставами для скасування оскаржуваних ухвал суду апелянт вважає те, що позовну заяву подано Товариством з обмеженою відповідальністю «Телекомунікаційна компанія» до ОСОБА_2 про стягнення 79500,00 грн. за відшкодування витрат проведення аудиторської перевірки. Між сторонами існували корпоративні правовідносини, вимога Товариством з обмеженою відповідальністю «Телекомунікаційна компанія» до ОСОБА_2 про стягнення 79500 грн. за відшкодування витрат проведення аудиторської перевірки грунтувалась на тому факті, що така аудиторська перевірка проводилась на вимогу відповідача саме у зв'язку з виходом із засновників Товариства.

Тому в цій частині справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Вихід відповідача з товариства, не змінює статусу проведення аудиторської перевірки та корпоративні зобов'язання відповідача на відшкодування понесених витрат за вказаним договором. В ухвалі від 01.03.2018 року суд першої інстанції посилається на ч.5 ст. 130 ГПК України, яка в разі закриття провадження у справі надає відповідачеві право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи лише внаслідок необгрунтованих дій позивача. Отже, лише витрати відповідача, пов'язані з наслідками необгрунтованих дій позивача, можуть бути предметом заявлених вимог. Проте, суд сам встановив обґрунтованість подання позову, оскільки у відповідача існують не виконані зобов'язання перед позивачем. Ч. 8 ст. 129 ГПК України передбачає, що в разі неподання стороною доказів, які підтверджують судові витрати до закінчення судових дебатів, у неї залишається можливість подати до суду такі докази протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, якщо вона зробила про це відповідну заяву. Частина 1 статті 221 ГПК України передбачає можливість подання доказів понесених судових витрат після ухвалення рішення по суті лише за умови наявності поважних причин, які зумовили не подання стороною цих доказів до закінчення судових дебатів та своєчасного подання цією стороною відповідної заяви. Відповідачем таких доказів суду не надано.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2018 року справу № 914/2406/17 розприділено головуючому судді Костів Т.С. та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме: суддям Марку Р.І. та Желіку М.Б..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.04.2018р. відновлено строки для подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Телекомунікаційна компанія'' у справі № 914/2406/17, розгляд справи № 914/2406/17 призначено на 24.04.2018 р. об 11:45 год.

16.04.2018 року ухвалою суду внесено зміни у резолютивну частину ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 13.04.18 р., а саме вказавши пункт 7,, витребувати у Господарського суду Львівської області матеріали справи № 914/2406/17''. В решті ухвалу Львівського апеляційного господарського суду від 13.04.18 р. залишено без змін.

У відповідності до ч.1 п.1 статті 222 Господарського процесуального кодексу України здійснюється повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судове засідання 24.04.2018 року представник апелянта не з'явився, причин неявки суду не повідомив.

Представник відповідача в судовому засіданні 24.04.2018 року проти апеляційної скарги заперечив, з підстав викладених у поданому письмовому відзиві на неї, надав усні пояснення по суті спору. (вх. № 0104/2689/18 від 24.04.2018 року)

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 року передбачено, що у випадку нез»явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Колегія суддів обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, дійшла висновку про наступне:

як правильно встановив суд першої інстанції, рішенням господарського суду Львівської області від 22.05.2017р. у справі №914/892/16, що залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.08.2017р., позовні вимоги ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Телекомунікаційна компанія» про виплату належної їй частки в статутному капіталі у зв'язку з виходом з товариства задоволено частково. Вказаним рішенням також встановлено, що датою виходу ОСОБА_2 з товариства є 31.12.2013р.

У процесі вирішення корпоративних розбіжностей між сторонами, ОСОБА_2, наполягаючи на проведенні аудиторської перевірки річної фінансової звітності ТзОВ «Телекомунікаційна компанія» з метою встановлення правильності обрахунку суми вартості майна товариства та частки прибутку, що належить їй при виході, зобов'язалась оплатити витрати, пов'язані з проведенням такої перевірки (лист від 17.08.2014р., заява від 24.10.2014р.).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Телекомунікаційна компанія» та аудиторською консалтинговою фірмою «Бізнес Партнери» договору №40/2014 від 11.11.2014р. на виконання аудиторських погоджених процедур, здійснено аудиторський звіт, внаслідок чого позивач на підставі ст.ст. 146, 530 ЦК України, звернувся з позовом про стягнення з відповідача витрат в розмірі 79500 грн., понесених ТзОВ «Телекомунікаційна компанія» внаслідок проведення такої перевірки.

Закриваючи провадження у справі за цими вимогами суд першої інстанції виходив з непідвідомчості даної справи господарським судам.

При вирішенні спору суд першої інстанції підставно виходив з того, що згідно із ч. 3 ст. 22 ГПК України у відповідній редакції, місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції. Підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів у силу прямої вказівки закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду. В основу визначення підвідомчості покладено два критерії: суб'єктний склад правовідносин і характер діяльності суб'єктів (характер спірного правовідношення). Відповідно до першого критерію господарський суд вирішує господарські спори, що виникають між підприємствами, організаціями (юридичними особами), а також громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності, а у випадках, передбачених чинним законодавством, може вирішувати спори і розглядати справи за участю державних та інших органів, а також громадян, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. Підвідомчість справ загальним і господарським судам визначається законодавством, а у разі відсутності прямої вказівки закону застосовується принцип розмежування підвідомчості за суб'єктним складом. Згідно ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Відповідно до п. 3 ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов'язані зі створенням діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

За змістом ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Критерієм розмежування справ цивільного і господарського судочинства є одночасно як суб'єктивний склад учасників процесу, так і характер спірних правовідносин. З цією метою судом проаналізовано предмет позову, підстави позову, зміст позовної вимоги та суб'єктний склад сторін. Відтак, для віднесення справи до своєї юрисдикції, господарському суду необхідно визначити, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, зокрема, господарський спір підвідомчий господарському суду за умови участі у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Таким чином, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори і в тому разі, якщо сторонами в судовому процесі виступають фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено процесуальним законом.

Суд першої інстанції підставно констатував, що у даній справі відповідачем, згідно позовної заяви, є фізична особа, яка не набула статусу суб'єкта підприємницької діяльності, на момент звернення до суду не є учасником товариства позивача та не була його учасником на момент виникнення спірних правовідносин, що встановлено рішенням суду та не підлягає доказуванню згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України. При цьому вказаний спір не є таким, що виник з корпоративних відносин, в якому фізична особа, яка не є підприємцем, може бути стороною в господарському суді, що з урахуванням вимог п. 1 ч. 1 ГПК України є недопустимим.

Отже, проаналізувавши вищенаведене, колегія суддів суддів дійшла висновку, що суб'єктний склад свідчить про те, що між сторонами виник спір, що підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, а тому позовна заява подана із порушенням правил підвідомчості, встановлених ГПК України для відповідного позову.

Аналогічну правову позицію викладено також у постанові Верховного Суду України від 31.05.2017 у справі № 6-703цс17, де роз'яснено, що при визначенні підвідомчості (підсудності) справ, що відносяться до категорії корпоративних судам необхідно керуватися поняттям корпоративних прав, визначеним ч. 1 ст. 167 ГК У країни. Так, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

В правовій позиції, висловленій у справі, Верховний суд України зазначив, що спір щодо грошових коштів, що підлягають сплаті за умовами цивільно-правового договору, тобто щодо виконання грошового зобов'язання не стосується захисту позивачем своїх прав, пов'язаних з процедурою реалізації корпоративного права, а стосується захисту позивачем своїх майнових прав, тому такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При визначенні підвідомчості (підсудності) справ, що виникають із корпоративних відносин, слід керуватися поняттям корпоративних прав, наведеним у частині першій статті 167 ГК України: корпоративними є права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Зазначені пункти не підлягають розширеному тлумаченню щодо справ, пов'язаних зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності господарського товариства, якщо однією зі сторін у справі не є учасник (засновник, акціонер) господарського товариства, в тому числі такий, що вибув.

Той факт, що даний договірний спір виник у процесі реалізації корпоративних прав (на порушення яких жодна із сторін не покликається), не робить цей спір підсудним господарським судам.

Посилання скаржника на те, що у судовому рішенні від 22.05.2017р. у справі №914/892/16 встановлено, що обов'язки по оплаті послуг аудитора відповідач взяла на себе у процесі розв'язання корпоративних розбіжностей, не впливає на висновки суду, адже закон не обмежує можливість існування між сторонами корпоративних відносин інших, не корпоративних, правовідносин. Статус відповідача як колишнього учасника товариства сторонами не заперечується та судом не спростовувався. Однак, прийняття на себе учасником (колишнім учасником) цивільно-правового зобов'язання перед товариством не породжує між ними корпоративних відносин.

Оскільки між сторонами виник спір не з корпоративних правовідносин, позивач звернувся до суду за захистом своїх майнових прав, то такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Враховуючи наведене, а також ту обставину, що відповідачем у справі є фізична особа, яка не набула статусу суб'єкта підприємницької діяльності, а також те, що спір не містить ознак корпоративного спору, відсутні підстави для застосування п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України, відтак подана позовна заява не підлягає розгляду у господарському суді.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, суддя закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Тому, підстави для скасування ухвали від 21.02.2018 р. відсутні.

Щодо ухвали від 01.03.2018 р., то така була постановлена за наслідками розгляду заяви відповідача, поданої 26.02.2018р. через службу діловодства господарського суду, про стягнення з позивача судових витрат, понесених відповідачем, відповідно до поданого розрахунку та долучено акт наданих послуг №22-1/02/18 від 22.02.2018р. на суму 20000 грн., додаткову угоду №1 від 12.12.2017р. до договору №10/12/17 від 10.12.2017р. про надання правової допомоги, дублікат квитанції 1149-5776-1635-2611 від 23.02.2018р. на суму 10000 грн. та дублікат квитанції 1149-5789-8089-6895 від 23.02.2018р. на суму 10000 грн.

У відповідності до ч.8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно із ст. 130 ГПК України, у випадках, встановлених частинами третьою - п'ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв'язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу. Відшкодування витрат пов'язаних з оплатою послуг адвоката з надання правової допомоги можливе при сукупності наступних підстав: послуги повинні надаватись адвокатом (адвокатським бюро, колегією, фірмою, конторою чи іншими адвокатськими об'єднаннями); реальної оплати таких послуг до прийняття рішення у справі та підтвердження цієї оплати відповідними фінансовими документами.

Посилання скаржника на ненадання відповідачем необхідних доказів спростовується матеріалами справи. Так, матеріалами справи підтверджено понесення відповідачем витрат в сумі 20000 грн. на оплату за надану правову (юридичну) допомогу, зокрема, договором про надання правової допомоги №10/12/17 від 10.12.2017р., додатковою угодою №1 від 12.12.2017р. до договору №10/12/17 від 10.12.2017р. про надання правової допомоги, актом наданих послуг №22-1/02/18 в;д 22.02.2018р. на суму 20000 грн., дублікатом квитанції 1149- 5776-1635-2611 від 23.02.2018р. на суму 10000 грн. та дублікатом квитанції 1149-5789-8089-6895 від 23.02.2018р. на суму 10000 грн.. Ставлячи під сумнів ці докази, апелянт не надав доказів зворотнього, не спростував факт понесення цих витрат відповідачем. Не заслуговує на увагу також посилання скаржника на те, що ним не вчинялись неправильні дії, що потягнули понесення відповідачем цих витрат. Позивачем було помилково подано позов без дотримання правил підсудності, що потягнуло за собою закриття провадження у справі.

Суд першої інстанції підставно звернув увагу на п.6.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" в якому вказано, що вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Згідно ч. З ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. В п. 1 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 14.12.2007р. № 01-8/973 «Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права" наголошується на тому, що при визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема:встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат. У постанові Верховного Суду України від 03.02.2004 р. № 04/079 справи № 36/207 також наголошується на необхідності обґрунтування у розгляді справи витрат на оплату адвоката. Крім того, в акті наданих послуг №22-1/02/18 від 22.02.2018р. зазначено, що в судових засіданнях 16.01.2018р., 13.02.2018р. та 21.02.2018р. взяли участь два адвокати, що представляли інтереси відповідача. Однак, у вказаних судових засіданнях інтереси ОСОБА_2 представляв один адвокат - Плесканка О.В., про що зазначено у відповідних ухвалах суду та протоколах судового засідання.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про обмеження розміру суми, яка підлягає сплаті за послуги адвоката до 8000 грн. з огляду на розумну необхідність відповідних судових витрат для даної справи.

Згідно ч.5 ст. 130 ГПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

У відповідності до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що ухвали господарського суду Львівської області від 21.02.2018 року та від 01.03.2018 року у даній справі відповідають матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для їх скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 277 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваних ухвал.

Судовий збір за перегляд ухвал Господарського суду Львівської області від 21.02.18 р. та від 01.03.2018 року у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на позивача в порядку, передбаченому ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 255, 275, 276, 281, 282, 283, 284, 285 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Телекомунікаційна компанія'', с. Сокільники, Львівська область, вих. № б/н від 03.04.2018 року, вх. № 01-05/1095/18 від 06.04.2018 року -залишити без задоволення.

2. Ухвали господарського суду Львівської області від 21.02.2018 року та від 01.03.2018 року залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287,288 ГПК України.

Повний текст постанови складено і підписано 02 травня 2018 р.

Головуючий суддя Костів Т.С.

суддя Марко Р.І.

суддя Желік М.Б.