ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 квітня 2018 р. Справа № 903/962/17

Господарський суд Волинської області у складі судді Костюк С. В., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом Державного підприємства "Регіональні електричні мережі"

до відповідача: Державного підприємства "Нововолинський ремонтно-механічний завод"

про стягнення 1078023,00 грн.

за участю представників-учасників справи:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 19 від 23.01.2018 року;

від відповідача: ОСОБА_2, адвокат.

Права та обов'язки учасникам судового процесу роз'яснені відповідно до ст. ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: Державне підприємство "Регіональні електричні мережі" звернулося з позовом до Державного підприємства "Нововолинський ремонтно-механічний завод" про стягнення 1078023,00 грн., з них 138241,76 грн. основного боргу за активну електричну енергію, 429 817,24 грн. пені, 54 984,21 грн. 3% річних та 454 979,79 грн. інфляційних втрат.

При обґрунтуванні позовних вимог позивач посилається на умови договору №3 про постачання електричної енергії, норми Цивільного кодексу України, Закону України Про електроенергетику.

Ухвалою суду від 22.12.2017 року відкрито провадження у справі за позовом Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" до Державного підприємства "Нововолинський ремонтно-механічний завод" про стягнення 1078023,00 грн., підготовче засідання призначено на 17.01.2018 року.

Ухвалою суду від 17.01.2018 року відкладено підготовче засідання на 13.02.2018 року.

30.01.2018р. на адресу суду від відповідача поступив відзив від 29.01.2018р. згідно якого позов визнають частково на суму основного боргу 21 139,99 грн., в решті позовних вимог просять відмовити, у звязку з тим, що правовідносини виникли з приводу виконання судового рішення у справі №5004/1495/12 від 17.12.2012р., що врегульовано ЗУ «Про виконавче провадження», а тому неможна застосовувати ст.625 ЦК України до даних правовідносин при нарахуванні інфляційних втрат та 3% річних (відповідна правова позиція наведена у Постанові Верховного Суду України від 20.01.2016р. у справі №6-2759цс15), також вважають розрахунок суми основного боргу за 2015-2017р. некоректним та помилковим, оскільки в ньому наведені лише місяці де була здійснена переплата, додатково просять застосувати строк позовної давності до пені.

Ухвалою суду від 13.02.2018 року за клопотанням сторін продовжено підготовче провадження по справі до 19.03.2018 року та призначено підготовче засідання на 14.03.2018 року.

Ухвалою суду від 14.03.2018 року повідомлено сторін про відкладення підготовчого засідання на 19.03.2018 року та зобовязано позивача надати суду відповідь на відзив відповідача, докази, що підтверджують поставку активної енергії в період 2015-2017 р.р., та докази її оплати (платіжні доручення, виписки банку, тощо), письмове підтвердження Головного управлінню Державної казначейської служби України у Волинській області щодо повернення судового збору, згідно ухвали господарського суду Волинської області від 07.03.2017 року по справі № 903/109/17, сплаченого платіжним дорученням № 4 від 27.01.2017 року в сумі 16000,00 грн.

Ухвалою суду від 19.03.2018р., з врахуванням ухвали про виправлення описки закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.04.2018 року.

12.04.2018р. на адресу суду від позивача та відповідача поступили супровідний лист №02/31 від 11.04.2018р. та заява б/н від 12.04.2018р. відповідно про приєднання до матеріалів справи доказів, які задоволені судом.

12.04.2018р. на адресу суду від відповідача поступила заява б/н від 12.04.2018р. про застосування строків позовної давності на підставі ст.ст.258, 266, 267 ЦК України, 232 ГК України, щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат

У судовому засіданні 12.04.2018р. оголошено перерву до 26.04.2018р. для надання сторонам можливості ознайомитися з матеріалами поданими 12.04.2018р. та для подачі на них пояснень.

19.03.2018р. на адресу суду позивачем подано супровідний лист з відповіддю на відзив від 15.03.2018р. №02/23, а 26.04.2018р. подано заяву №Д1-04/42 від 25.04.2018р. та заперечення №Д1-04/41 від 25.04.2018р., в яких зазначає, що при наявності перевищення суми платежу, необхідної для періоду за який сплачується електроенергія, відповідні кошти спрямовуються на погашення давнішої заборгованості, дане право постачальника (позивача), надане Договором № 3 від 01,09.2004р. в тому числі і додатком 9 «Порядок розрахунків», абзацом 2 пункту 6.5 Правил користування електричною енергією, що затверджені постановою НКРЕ № 28 від 31.07.1996 р., а тому будь-яке погашення іншої заборгованості за електричну енергію, як таке, що виникає внаслідок надмірної сплати суми платежу, вирішується без участі та згоди споживача, також заборгованість, що накопичилась впродовж окремих місяців 2015- 2017 роках є новішою аніж та, щодо якої прийнято судове рішення від 17.12.2012 р. справі № 5004/1495/12. Відповідач визнав наявність боргу по кожному розрахунковому періоду (місяцю) шляхом підписання відповідних актів та враховуючи, що відповідач розрахувався не в повному обсязі за товар, що отриманий і спожитий ним в продовж періодів лютого, квітня, червня-серпня 2015р., січня, червня, жовтня 2016р. та червня 2017р., чим допустив порушення виконання грошового зобовязання за договором, внаслідок чого накопичив перед позивачем основний борг на загальну суму 138241,76 грн., також до матеріалів справи було долучено вірний розрахунок 429 817,24 грн. пені, 54 984,21 грн. 3% річних та 454 979,79 грн. інфляційних втрат. Також просить відхилити доводи відповідача щодо застосування строку позовної давності та застосувати правила переривання строків позовної давності, у звязку з тим, що кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобовязання, в т.ч. і після винесення рішення суду про стягнення боргу, що відповідає абзац 3 підпункту 7.1 пункту 7 Постанови ВГСУ № 14 від 17.12.2013р., а саме після прийняття рішення господарським судом Волинської області від 17 грудня 2012 р. у справі №5004/1495/12 строк позовної давності щодо всієї заборгованості за договором № 3 систематично переривався, також крім підписання актів звірки розрахунків, відповідачем здійснювалися оплати спрямовані на зменшення заборгованості, тобто додатково вчинялися юридично значимі дії, які свідчать про визнання основного боргу, на суму якого нарахована пеня (відповідна правова позиція викладена у п.4.4 Постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013р.).

В судовому засіданні 26.04.2018р. представник позивача позовні вимоги підтримав, позов просить задовольнити, заперечує, щодо застосування строків позовної давності та щодо неможливості застосування ст.625 ЦК України до даних правовідносин, з підстав викладених у відповіді на відзив від 15.03.2018р. №02/23, в заяві №Д1-04/42 від 25.04.2018р. та в запереченнях №Д1-04/41 від 25.04.2018р..

В судовому засіданні 26.04.2018р. представник відповідача відзив від 29.01.2018р. та заяву про застосування строків позовної давності підтримав.

Заслухавши доводи та пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд при розгляді справи по суті, -

в с т а н о в и в:

01.09.2004 року між Волинською філією ДП Укренерговугілля(далі Постачальник) та ДП Нововолинський ремонтно-механічний завод(далі Споживач) укладено договір № 3 на постачання електричної енергії (далі Договір) (а.с.21-25).

Згідно п. 9.5 термін укладення договору до 31.12.2004 року і вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до його закінчення жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

За умовами договору, розділ І (предмет договору) Постачальник постачає електричну енергію Споживачу, а Споживач сплачує Постачальнику її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами договору та додатками до договору, що є його невідємними частинами.

Додатком № 9 до договору сторони погодили порядок розрахунків за електроенергію, а саме, в п. 3.2 зазначили, що поточна оплата за електроенергію, що споживається в поточному періоді з урахуванням сплаченого авансового платежу у розрахунковому періоді 20 % від заявленої величини вноситься до 10 числа поточного періоду, 60 % від заявленої величини до 18 числа поточного періоду та 100 % від заявленої величини до 28 числа поточного періоду. Сума, яка була сплачена Споживачем в розрахунковому місяці понад повну поточну оплату вартості електричної енергії зараховуються, як погашення заборгованості Споживача перед Постачальником за минулі періоди (починаючи з заборгованості з найдавнішим терміном виникнення) з урахуванням ПДВ.

В пункті 7 Додатку №9 до Договору вказано, що до інших платежів відноситься пеня, інфляційні нарахування, суми завданих збитків, плата за послуги з відновлення електропостачання, за перетікання реактивної енергії, за повірку перепрограмування, непланову перевірку, проведену експертизу розрахункових засобів обліку, плата за недотримання показників якості електроенергії, тощо.

Рішенням господарського суду Волинської області від 17.12.2012р. у справі №5004/1495/12 за позовом ДП "Регіональні електричні мережі" до ДП Нововолинський ремонтно-механічний завод про стягнення 727332,00 грн. (далі рішення суду від 17.12.2012р.) (а.с.6-7) встановлено, що згідно наказу Міністерства палива та енергетики України № 404 від 17.08.2007 року ДП Укренерговугілля перетворено у ВАТ Укренерговугіллядо якого увійшла Волинська філія. Відповідно до наказу Міністерства палива та енергетики України № 557 від 13.11.2008 року припинено діяльність ВАТ Укренерговугілля шляхом реорганізації в ДП Укренерговугілля, а наказом від 27.05.2009 року № 278 внесено зміни до наказу від 13.11.2008 року № 557, якими змінено ДП Укренерговугілляна ДП Регіональні електричні мережі. Згідно п. 1.3 Статуту ДП Регіональні електричні мережіє правонаступником майна, всіх прав та обовязків ВАТ Укренерговугілля.

Обставини, встановлені рішенням суду від 17.12.2012р. (дане рішення набрало законної сили) не доказуються при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи, стосовно яких встановлено ці обставини, що відповідає ст.75 ГПК України.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 138241,76 грн. основного боргу за активну електричну енергію за період з лютого, квітня, червня-серпня 2015р., січня, червня, жовтня 2016р. та червня 2017р. суд зазначає наступне.

Для визначення суми основного боргу за активну електричну енергію, суд враховуючи наявні в матеріалах докази та те, що початок виникнення боргу по позовних вимогах є лютий 2015р., також враховуючи п.3.2 Додатку №9 до Договору (сума, яка була сплачена Споживачем в розрахунковому місяці понад повну поточну оплату вартості електричної енергії зараховуються, як погашення заборгованості Споживача перед Постачальником за минулі періоди), вважає за необхідне визначити період виникнення даного боргу саме з лютого 2015р. по лютий 2018р. (поставка та оплата по даному Договору), що підтверджується також актом звірки взаємних розрахунків на 1 березня 2018р., який підписаний та скріплений печатками сторін (далі акт звірки взаємних розрахунків від 01.03.2018р.).

На виконання умов Договору позивачем з лютого 2015р. по лютий 2018р. поставлено відповідачу активну електроенергію на загальну суму 2378656,50 грн., а відповідачем здійснено оплату за дану електроенергію на загальну суму 2357000 грн., тобто заборгованість за даний період становить 21 656,50 грн. (2378656,50-2357000), що встановлено матеріалами справи, зокрема актом звірки взаємних розрахунків від 01.03.2018р., однак, з врахуванням проплат після акту звірки заборгованість складає 9481,45 грн..

Згідно зі ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до зі ст. 276 Господарського кодексу України загальна кількість енергії, що відпускається, визначається за погодженням сторін.

Згідно ст.144 Господарського кодексу України(далі ГК України), майнові права та майнові обовязки субєктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно ст.173 ГК України та ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно ст.193 ГК України, статей 526, 527, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобовязання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що в даному випадку, відносини між сторонами носять договірний характер, укладений між ними Договір предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 138241,76 грн. основного боргу за активну електричну енергію, підлягають частковому задоволенню, на суму 9481,45 грн. за період виникнення з лютого 2015р. по лютий 2018р..

Щодо стягнення з відповідача 429 817,24 грн. пені, з якої 422549,13 грн. за період з 22.02.2015р. по 30.06.2016р. та 7268,11 грн. з 01.10.2017р. по 12.12.2017р., суд зазначає наступне.

Згідно п. 4.2.1 договору за внесення платежів, передбачених, пунктами 2.2.3-2.2.4 договору, з порушенням термінів, визначених додатком № 9 Порядок розрахунків Споживач сплачує Постачальнику пеню за кожний день прострочення платежу, в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, а сума боргу сплачується з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Сума пені та інфляційні нарахування зазначаються у розрахунковому документі окремим рядком.

Згідно п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст.ст. 256, 260, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 ЦК України. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його настання. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За приписами ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно з частиною 2 даної статті позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до якого нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи, що умовами Договору не встановлено інший строку нарахування пені, а тому суд враховуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності від 12.04.2018р., вважає, за необхідне застосувати позовну давність щодо стягнення пені за період з 22.02.2015р. по 30.06.2016р. на суму 422549,13 грн..

Щодо стягнення з відповідача 7268,11 грн. пені за період з 01.10.2017р. по 12.12.2017р., що нарахована на суму 138241,76 грн., то дана вимога підлягає до задоволення, оскільки п.3.2 Додатку №9 до Договору (сума, яка була сплачена Споживачем в розрахунковому місяці понад повну поточну оплату вартості електричної енергії зараховуються, як погашення заборгованості Споживача перед Постачальником за минулі періоди) не визначено періоду такого зарахування.

Щодо стягнення з відповідача 54 984,21 грн. 3% річних та 454 979,79 грн. інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши доданий позивачем до позовної заяви розрахунок 3% річних 54 984,21 грн., суд дійшов висновку про часткове задоволення даних позовних вимог, а саме слід стягнути 14870,28 грн. 3% річних нарахованих на заборгованість по рішенню суду за період з 14.12.2014р. (дата подачі позову згідно штемпеля на конверті) по 17.12.2015р. та 10818,32 грн. 3% річних за період з лютого 2015р. по листопад 2017р., в іншій частині відмовити.

Перевіривши доданий позивачем до позовної заяви розрахунок інфляційних втрат 454 979,79 грн., суд дійшов висновку про часткове задоволення даних позовних вимог, а саме слід стягнути 233 444,44 грн. інфляційних за період з грудня 2014р. по грудень 2015р. на заборгованість 490302,69 грн., 63511,14 грн. інфляційних з лютого 2015р. по листопад 2017р., в іншій частині відмові.

Доводи позивача щодо переривання строків позовної давності по заборгованості, яка стягнута по рішенню суду від 17.12.2012р. у справі №5004/1495/12 шляхом підписання актів звірок та зарахуванням переплат по поточних платежах не береться до уваги у звязку з наступним.

Згідно п.4.4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013р. у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

визнання пред'явленої претензії;

зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

письмове прохання відстрочити сплату боргу;

підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Актами звірки взаємних розрахунків станом на 01.11.2013р, на 01.01.2014р., на 01.12.2015р., на 01.01.2016р., на 01.12.2016р., на 01.10.2017р. невстановлено чітку суму заборгованості, яка стягнута по рішенню суду від 17.12.2012р. у справі №5004/1495/12, доказів часткових оплат саме заборгованості, що стягнута відповідним рішенням суду не надано.

Посилання відповідача у відзиві на Постанову Верховного Суду України від 20.01.2016р. у справі №6-2759цс15, проте незастосування ст.625 ЦК України судом розцінюються критично, оскільки в даній Постанові розглядався не господарський спір, а спір щодо стягнення боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та трьох процентів річних за невиконання своєчасно зобов'язання перерахувати та виплатити одноразової грошової допомогу відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто дані правовідносини регулюються іншими нормативно-правовими актами, а тому суд не враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в даній постанові Верховного Суду.

Також доводи відповідача, щодо незастосування ст.625 ЦК України до даних правовідносин спростовуються, п.7.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14від 17.12.2013р. в якому зазначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

В силу положень ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Згідно ч.1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а тому витрати по сплаті судового збору в сумі 4948,68 грн. відповідно до ст.ст. 129, 130 ГПК України слід покласти на відповідача, в іншій частині на позивача.

Враховуючи викладене, господарський суд, керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 527, 549, 551, 599, 610, 611, 612, 625, 629, 655, Цивільного кодексу України, ст.ст. 144, 173, 232, 193, 275, 276, Господарського кодексу України, ст.ст. 74, 76, 77, 86, 129, 130, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, -

вирішив:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Нововолинський ремонтно-механічний завод" (45400, Волинська обл., місто Нововолинськ, вул. Шахтарська, будинок 53, ) в користь Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" (04080, м.Київ, вул. Кирилівська, будинок 85, ) 329 912,29 грн., з них заборгованість 9481,45 грн., 14870,28 грн. 3% річних нарахованих на заборгованість по рішенню суду за період з 14.12.2014р. по 17.12.2015р., 10818,32 грн. 3% річних за період з лютого 2015р. по листопад 2017р., 7268,11 грн. пені, 233 444,44 грн. інфляційних за період з грудня 2014р. по грудень 2015р. на заборгованість 490302,69 грн., 63511,14 грн. інфляційних з лютого 2015р. по листопад 2017р., а також 4948,68 грн. витрат по судовому збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Рівненського апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено

04.05.2018

Суддя С. В. Костюк