РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.04.2018Справа № 910/407/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун»
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
провизнання недійсним договору та визнання недійсними результатів оцінки вартості майна
Суддя Отрош І.М. секретар судового засідання Савінкова Ю.Б.
Представники учасників справи:
від позивача:Севастьянов С.В. - представник за довіреністю б/н від 01.12.2017;
від відповідача:не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

15.01.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» з вимогами до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та визнання недійсними результатів оцінки вартості майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір на проведення оцінки № 0211/1 від 02.11.2016 позивачем не укладався, директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» не підписувався, вартість робіт, виконаних відповідачем за ним, позивачем не сплачувалась, та роботи не приймались.

За таких обставин, позивач просить суд визнати недійсним Договір на проведення оцінки № 0211/1 від 02.11.2016 та, відповідно, визнати результати оцінки вартості нерухомого майна (Звіт про оцінку вартості нерухомого майна) недійсними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2018 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків.

У встановлений судом строк позивачем було усунуто недоліки, вказані в ухвалі суду від 22.01.2018 у справі № 910/407/18.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 відкрито провадження у справі №910/407/18, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.03.2018; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи; зобов'язано відповідача надати суду копію Договору на проведення оцінки № 0211/1 від 02.11.2016 (оригінал - для огляду у судовому засіданні), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (з огляду на задоволення клопотання позивач про витребування доказів відповідно до ст. 81 Господарського процесуального кодексу України).

У підготовчому засіданні 06.03.2018 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 23.03.2018.

У підготовчому засіданні 23.03.2018 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 24.04.2018.

Представник позивача у судовому засіданні 24.04.2018 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 24.04.2018 не з'явився, відзиву на позовну заяву у встановлені законом строки не подав, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 482.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на те, що відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання, призначене на 24.04.2018, та не повідомив суду причини неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача.

У судовому засіданні 24.04.2018 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Дослідивши подані позивачем докази, заслухавши усні пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» є юридичною особою, яка зареєстрована 09.06.1995 (номер запису 0000257) - відповідно до інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; керівник, підписант - ОСОБА_5.

Відповідно до п. 1.2 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун», в редакції, затвердженій зборами учасників товариства, оформлених Протоколом № 2 від 05.05.2004 (копія долучена позивачем до позовної заяви) учасниками товариства були ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (з урахуванням рішення загальних зборів учасників товариства, оформлених протоколом № 1 від 12.03.2003).

Згідно з п. 4.2 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» у створенні статутного капіталу товариства беруть участь ОСОБА_5, яка робить внесок грошима 71500 грн. 00 коп., та володіє часткою статутного капіталу у розмірі 50%; ОСОБА_6, який робить внесок грошима 71500 грн. 00 коп., та володіє часткою статутного капіталу у розмірі 50%.

Судом встановлено, що відповідно до Договору № 300/45-КП купівлі-продажу нежилого приміщення шляхом викупу від 29.04.2004 (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. за № 5442), укладеного з Фондом державного майна України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» набуло у власність нежилі приміщення №№115,116 1-го поверху (в літ. А): приміщення № 115 (приміщення №№1-18, вітрини площею 3,3 кв.м.) загальною площею 267,7 кв.м.; приміщення № 116 (приміщення №№ 1-8, вітрини площею 5,6 кв.м.), загальною площею 100,3 кв.м. Загальна площа приміщень становить 368,0 кв.м., приміщення знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (копія договору долучена позивачем до позовної заяви).

Згідно з п. 12.1 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» учасник товариства має право вийти з товариства, повідомивши товариство не пізніше ніж за три дні до виходу.

Відповідно до п. 12.2 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» учасник, який виходить з товариства, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства.

Позивачем долучено до позовної заяви копію Звіту про оцінку вартості майна (дата оцінки - 26.09.2016), складеного суб'єктом оціночної діяльності - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності НОМЕР_1 від 12.02.2015), відповідно до якого ринкова вартість нерухомого майна (нежилі приміщення №№115,116 1-го поверху (в літ. А): приміщення № 115 (приміщення №№1-18, вітрини площею 3,3 кв.м.) загальною площею 267,7 кв.м.; приміщення № 116 (приміщення №№ 1-8, вітрини площею 5,6 кв.м.), загальною площею 100,3 кв.м. Загальна площа приміщень становить 368,0 кв.м., приміщення знаходяться за адресою: АДРЕСА_1) становить 10190700 грн. 00 коп. (надалі - Звіт про оцінку вартості майна).

У вказаному звіті зазначено, що визначення ринкової вартості вказаного майна виконано суб'єктом оціночної діяльності з метою прийняття Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» управлінського рішення та на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун», а саме на підставі Договору 2609/1 від 26.09.2016, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Судом встановлено, що у листопаді 2016 року ОСОБА_6 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Джун" про виділення частки майна, визнання права власності та стягнення 950150,00 грн. (до початку розгляду судом справи по суті позивач змінив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача вартість частини майна, пропорційну частці у статутному капіталі ТОВ "Фірма "Джун", в розмірі 5095350,00 грн.) - справа №910/21160/16.

Позовні вимоги у справі №910/21160/16 обґрунтовані тим, що позивач є учасником ТОВ "Фірма "Джун" та володіє 50% його статутного капіталу. 02.11.2016 ним було складено та направлено відповідачу заяву про вихід учасника з товариства. Позивач вважає, що на підставі ч. 2 ст. 148 ЦК України та п. 12.2 Статуту відповідача він має право на отримання вартості частини майна, пропорційної його частці у статутному капіталі товариства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2017 у справі №910/21160/16, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017, позов задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» на користь ОСОБА_6 вартість частини майна товариства, що пропорційна його частці у статутному капіталі у розмірі 5095350,00 грн. та суму судового збору в розмірі 76430,25 грн.

Постановою Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №910/21160/16 постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2017 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказав на те, що в основу рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 у справі №910/21160/16 при визначенні вартості майна, що належить ОСОБА_6, покладено Звіт про оцінку вартості нерухомого майна - нежилих приміщень №№115,116 1-го поверху (в літ. А): приміщення № 115 (приміщення №№1-18, вітрини площею 3,3 кв.м.) загальною площею 267,7 кв.м.; приміщення № 116 (приміщення №№ 1-8, вітрини площею 5,6 кв.м.), загальною площею 100,3 кв.м. Загальна площа приміщень становить 368,0 кв.м., приміщення знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний звіт виконано суб'єктом оціночної діяльності - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 нібито, як зазначає позивач, на підставі Договору №0211/1 від 02.11.2016, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Однак, як зазначив позивач, йому невідомо про існування Договору №0211/1 від 02.11.2016 про проведення оцінки, директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» вказаний договір не підписувався, послуги з оцінки не оплачувались, виконані оцінювачем роботи не приймались.

Так, єдиною уповноваженою особою з боку позивача на підписання Договору №0211/1 від 02.11.2016 є директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» - ОСОБА_5, яка вказаний договір не підписувала.

За таких обставин, позивач просить суд визнати недійсним Договір на проведення оцінки № 0211/1 від 02.11.2016 та, відповідно, визнати результати оцінки вартості нерухомого майна (Звіт про оцінку вартості нерухомого майна) недійсними.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у позову в частині вимог про визнання недійсним Договору №0211/1 від 02.11.2016 та про закриття провадження у справі в частині вимог про визнання недійсними результатів оцінки вартості майна (Звіту про оцінку вартості майна) з наступних підстав.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом, у зв'язку з чим суд у кожній справі про визнання угоди недійсною встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Відповідно до п. 8.2 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» виконавчим органом товариства є директор.

Як зазначив позивач у позовній заяві, виключно директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» - ОСОБА_5 (директор) мала повноваження на підписання оспорюваного договору, однак вказаного договору ОСОБА_5 не підписувала. Крім того, послуги з оцінки позивачем не оплачувались, виконані оцінювачем роботи не приймались.

З огляду на заявлені позивачем підстави позову, обгрунтування позовних вимог зводиться до визнання Договору №0211/1 від 02.11.2016 неукладеним позивачем, так як уповноважною особою позивача вказаний договір не підписувався, та жодних дій щодо фактичного виконання оспорюваного договору позивачем не вчинялось.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна проводиться на підставі договору між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» договір на проведення оцінки майна укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім. Під час укладання багатостороннього договору крім замовника оцінки стороною договору може виступати особа-платник, якщо оплату послуг суб'єкта оціночної діяльності здійснює інша особа, а не замовник. У цьому випадку на платника як сторону договору поширюються обмеження, зазначені в статті 8 цього Закону.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Враховуючи викладене, при визначенні підстав для визнання оспорюваного договору недійсним суд повинен встановити, в першу чергу, факт укладення оспорюваного договору.

Позивачем не надано суду доказів укладення оспорюваного договору у письмовій формі: ні у спрощеній формі, ні у формі окремого документу з реквізитами, вказаними позивачем у позові (№0211/1 від 02.11.2016).

З метою встановлення обставин, які б свідчили про укладення між позивачем та відповідачем Договору №0211/1 від 02.11.2016, судом ухвалою від 06.02.2018 було зобов'язано відповідача надати суду копію Договору на проведення оцінки № 0211/1 від 02.11.2016 (оригінал - для огляду у судовому засіданні), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (з огляду на задоволення клопотання позивача про витребування доказів відповідно до ст. 81 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Згідно з ч. 3 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Будь-яка особа, в якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду (ч. 6 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідачем не виконано вимог ухвали суду та не надано суду копію Договору на проведення оцінки № 0211/1 від 02.11.2016 (оригінал - для огляду у судовому засіданні), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

При цьому, матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем будь-яких дій, спрямованих на виконання Договору №0211/1 від 02.11.2016 - доказів оплати наданих оцінювачем послуг (платіжних доручень, банківських виписок, тощо), доказів прийняття послуг (зокрема, відповідного акту приймання-передачі), тощо.

При розгляді справи №910/21160/16 судом не було встановлено обставин щодо укладення оспорюваного Договору №0211/1 від 02.11.2016.

Суд зазначає, що наявність у Звіті про оцінку посилання, що оцінка проводиться на підставі договору, укладеного між позивачем та відповідачем, не дає підстави для висновку про фактичне укладення саме оспорюваного договору.

Крім того, предметом даного позову є визнання недійсним Договору №0211/1 від 02.11.2016, тоді як у Звіті про оцінку вартості майна (вступна частина звіту), копія якого долучена позивачем до позовної заяви, міститься посилання на Договір №2609/1 від 26.09.2016.

Суд зазначає, що вчинення фактичних дій на виконання договору як обставин, які б могли бути підставою для ствердження факту укладення договору, повинно відбуватись як зі сторони позивача, так і відповідача, так як фактичне виконання договору матиме місце лише за умови вчинення відповідних дій (по наданню та прийняттю послуг) обома сторонами як єдиної підстави для ствердження факту двостороннього погодження умов договору.

Таким чином, факт наявності звіту про оцінку вартості майна, складеного суб'єктом оціночної діяльності, не може розцінюватись судом як доказ фактичного виконання договору обома сторонами та відповідно як доказ укладення оспорюваного договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як встановлено судом, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про укладення позивачем та відповідачем оспорюваного Договору №0211/1 від 02.11.2016, зокрема ні доказів фіксування умов договору у письмовій формі (у спрощений спосіб або у формі окремого документу), ні доказів фактичного вчинення обома сторонами дій, спрямованих на виконання вказаного договору.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про недоведення позивачем факту укладення сторонами оспорюваного договору, у зв'язку з чим суд відмовляє у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» в частині вимог про визнання Договору №0211/1 від 02.11.2016 недійсним.

Що стосується заявлених позивачем позовних вимог про визнання результатів оцінки вартості нерухомого майна (нежилих приміщень №№115,116 1-го поверху (в літ. А), за адресою: АДРЕСА_1), а саме Звіту про оцінку вартості нерухомого майна, виконаного суб'єктом оціночної діяльності - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 на підставі Договору №0211/1 від 02.11.2016, недійсним, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині вказаних позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до копії Звіту про оцінку вартості майна, складеного суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_1 (висновку про вартість об'єкта оцінки) зазначено наступні дані: об'єкт оцінки - нерухоме майно (нежилі приміщення №№115,116 1-го поверху (в літ. А): приміщення № 115 (приміщення №№1-18, вітрина площею 3,3 кв.м.), загальною площею 267,7 кв.м., приміщення № 116 (приміщення №№1-8, вітрина площею 5,6 кв.м.), загальною площею 100,3 кв.м., загальна площа приміщень - 368,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1); замовник оцінки - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун»; мета оцінки -визначення ринкової вартості для прийняття управлінського рішення; виконавець - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1; вартість, що визначається - ринкова; дата оцінки - 26.09.2016; дата складання звіту - 26-27.09.2016.

У вступній частині вказаного звіту міститься посилання на Договір №2609/1 від 26.09.2016, укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун», як на підставу для проведення оцінки.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено категорії спорів, які відносяться до юрисдикції господарських судів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Суд зазначає, що господарським судам підвідомчі спори щодо визнанням недійсними договорів, укладених суб'єктами господарювання, або між суб'єктами господарювання та органами державної влади і місцевого самоврядування шляхом проведення прилюдних торгів (аукціону), у тому числі договорів купівлі-продажу і оренди землі, а так само визнання недійсними актів про проведення відповідних торгів (аукціону).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Справи, що виникають з корпоративних відносин, - це справи зі спорів між юридичними особами та їх учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасниками, які вибули, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи. Предметом відповідних позовів можуть бути вимоги про визнання недійсними: актів органів управління юридичної особи; її установчих документів; правочинів, укладених юридичною особою, якщо позивач обґрунтує свої вимоги порушенням його корпоративних прав або інтересів, тощо.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів є , зокрема, визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішень, дій, бездіяльності органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

З наведеного вбачається, що звіт суб'єкта оціночної діяльності є результатом діяльності оцінювача, результатом наданих ним послуг з оцінки майна; такий звіт, по суті, є висновком про вартість майна та підтвердженням виконаних оцінювачем дій щодо оцінки майна.

Судом встановлено, що долучений позивачем Звіт про оцінку вартості майна (копія) підписаний лише відповідачем та на ньому міститься відбиток печатки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд зазначає, що звіт суб'єкта оціночної діяльності сам по собі не є формою договору про надання послуг, а так само правочином, тобто юридичним фактом, який породжує, припиняє або змінює цивільні (господарські) правовідносини, а є виключно результатом вчинення оцінювачем дій щодо визначення вартості майна, та може бути доказом на підтвердження факту надання послуг (у випадку наявності доказів замовлення таких послуг).

Так само, звіт суб'єкта оціночної діяльності, складений за результатами проведеного оцінювачем дослідження щодо встановлення вартості майна, не є актом органу управління юридичної особи чи актом (рішенням) суб'єкта господарювання (його органів, посадових та службових осіб) у сфері організації та здійснення господарської діяльності.

Таким чином, звіт суб'єкта оціночної діяльності не є самостійним юридичним фактом у розумінні ст. 11 Цивільного кодексу України як підстави виникнення цивільних (господарських) прав та обов'язків, а є виключно доказом на підтвердження обставин, які можуть бути предметом доказування під час судового розгляду, а отже позовна вимога про визнання такого звіту недійсним позбавлена ознак спору про право, на які поширюються юрисдикція судів.

Враховуючи встановлені судом обставини щодо правової природи звіту суб'єкту оціночної діяльності та визначену законом юрисдикцію господарських судів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання результатів оцінки вартості нерухомого майна, а саме звіту про оцінку вартості нерухомого майна, не підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України є підставою для закриття провадження у справі.

При цьому, суд зазначає, що вказана норма Господарського процесуального кодексу України передбачає закриття провадження у справі не лише у випадку встановлення обставин непідвідомчості спору саме господарському суду, а і у випадку встановлення обставин щодо неможливості розгляду позовної вимоги у судовому порядку, зокрема, у даному випадку вимога про визнання недійсним звіту не є спором про право у розумінні як цивільного, так і господарського процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, у випадку подання позивачем відповідного клопотання, сплачена позивачем сума судового збору (в частині позовних вимог, щодо яких суд дійшов висновку закрити провадження у справі) підлягає поверненню позивачу з державного бюджету.

В частині позовних вимог, щодо яких суд дійшов висновку про відмову у позові, судовий збір покладається на позивача (відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 129, ст.ст. 231, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в частині вимог про визнання Договору №0211/1 від 02.11.2016 недійсним.

2. Закрити провадження у справі в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання результатів оцінки вартості нерухомого майна (нежилих приміщень №№115,116 1-го поверху (в літ. А), за адресою: АДРЕСА_1), а саме Звіту про оцінку вартості нерухомого майна, виконаного суб'єктом оціночної діяльності - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 на підставі Договору №0211/1 від 02.11.2016, недійсним.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 14.05.2018

Суддя І.М. Отрош