ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 16/64/2011

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, Баранець О.М., Вронська Г.О.

розглянувши у порядку письмового провадження матеріали касаційної скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на ухвалу Господарського суду Луганської області від 03.08.2017

(суддя - Шеліхіна Р.М.)

та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.09.2017

(головуючий - Дучал Н.М., судді: Мартюхіна Н.О., Склярук О.І.)

за скаргою Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

у справі № 16/64/2011

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Комунального теплопостачаючого підприємства "Алчевськтеплокомуненерго"

про стягнення 11 721 906, 28 грн.,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась до Господарського суду Луганської області зі скаргою №31/13-2899 від 13.07.2017 на дії органу державної виконавчої служби, про визнання незаконними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.06.2017 ВП №48307952 та визнання недійсною постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 26.06.2017 ВП №48307952.

Зазначена скарга мотивована відсутністю підстав для повернення виконавчого документа та порушенням державним виконавцем прав стягувача.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 03.08.2017 у справі №16/64/2011 скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволено. Визнано незаконними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.06.2017 ВП №48307952. Визнано недійсною постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.06.2017 ВП №48307952.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.09.2017 у справі №16/64/2011 ухвалу Господарського суду Луганської області від 03.08.2017 залишено без змін.

У справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій встановлені такі обставини:

- рішенням Господарського суду Луганської області від 16.06.2011 позов Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволено частково. Стягнуто з Комунального теплопостачаючого підприємства "Алчевськтеплокомуненерго", м. Алчевськ Луганської області на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" суму боргу у розмірі 9715406,77 грн., пені у сумі 216267,49 грн., інфляційних нарахувань у сумі 911730,22 грн., 3% річних у сумі 346438,89 грн., витрати по держмиту у сумі 25500,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 236,00 грн. В решті вимог відмовлено;

- на виконання зазначеного рішення Господарським судом Луганської області видано відповідний наказ від 09.09.2011;

- державним виконавцем 30.07.2015 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №48307952, якою боржнику встановлено семиденний строк на самостійне виконання рішення. Боржником рішення суду не виконано;

- постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Нідченко Д.Є. про арешт коштів боржника ВП №48307952, при примусовому виконанні наказу №16/64/2011, виданого 09.09.2011 Господарським судом Луганської області, про стягнення з Комунального теплопостачаючого підприємства "Алчевськтеплокомуненерго", м. Алчевськ Луганської області на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" суму боргу у розмірі 9715406,77 грн., пені у сумі 216267,49 грн., інфляційних нарахувань у сумі 911730,22 грн., 3% річних у сумі 346438,89 грн., витрати по держмиту у сумі 25500,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 236,00 грн., - накладено арешт на кошти, що містяться на рахунку(ах) боржника в фінансових установах, що перелічені в Постанові, та всіх інших відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, що належать боржнику Комунальному теплопостачаючому підприємству "Алчевськтеплокомуненерго", м. Алчевськ Луганської області, у межах суми 11 215 579,37 грн.

- головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Нідченком Д.Є. 23.03.2017, керуючись ч.3 ст.36 Закону України "Про виконавче провадження", винесено постанову ВП № 48307952 про розшук майна боржника, якою оголошено в розшук майно боржника: автотранспортні засоби у кількості 24 одиниці, що належить боржнику Комунальному теплопостачаючому підприємству "Алчевськтеплокомуненерго", м. Алчевськ Луганської області. В обґрунтування постанови покладено відповідь Регіонального сервісного центру МВС України в Луганській області, згідно з якою за боржником зареєстровані транспортні засоби у кількості 24 одиниць. Копію постанови направлено поліції для виконання, сторонам виконавчого провадження до відома.

- головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Нідченком Д.Є. 26.06.2017 на підставі п.п. 2, 5, 7 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Листом від 26.06.2017. Постанова про повернення виконавчого документа та виконавчий документ направлені стягувачу.

- не погодившись з такими діями органу виконання, стягувач звернувся до суду зі скаргою на дії органу Державної виконавчої служби.

Задовольняючи скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" суди попередніх інстанцій виходили з того, що державний виконавець не виконав усіх можливих і необхідних виконавчих дій, спрямованих на розшук боржника та його майна.

Не погоджуючись з ухвалою Господарського суду Луганської області від 03.08.2017 та постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.09.2017 у справі №16/64/2011, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав касаційну скаргу на зазначені судові рішення, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги на дії державного виконавця повністю.

Касаційна скарга Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України мотивована тим, що державним виконавцем вчинялися всі передбачені чинним законодавством дії для своєчасного та повного виконання рішення суду, а постанова про повернення виконавчого документа стягувачу є правомірною.

У відзиві на касаційну скаргу Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" заперечує проти її доводів, посилаючись на те, що:

- доводи державної виконавчої служби зводяться виключно до висновку про законність дій державного виконавця та вчинення ним всіх дій для примусового виконання рішення суду, однак обгрунтування того, в чому ж полягає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень органом ДВС у касаційній скарзі не наведено;

- державним виконавцем не надано жодних доказів на підтвердження наведеного в описовій частині спірної постанови, а також доказів на підтвердження вчинення ним у повній мірі виконавчих дій, спрямованих на розшук боржника та його майна.

Комунальне теплопостачаюче підприємство "Алчевськтеплокомуненерго" своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористалось.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у господарських справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Студенця В.І. - головуючого, Баранця О.М., Вронської Г.О. від 15.03.2018 касаційну скаргу прийнято до письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 301 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII перегляд ухвал суду першої та апеляційної інстанції (крім ухвал, якими закінчено розгляд справи) здійснюється судом касаційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до пункту 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Касаційний господарський суд, переглядаючи у касаційному порядку оскаржувані судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до положень Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання. Однією з засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Конституційним Судом України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом (ст.ст.115, 116 Господарського процесуального кодексу України).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення) (ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження).

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ст.5 Закону України "Про виконавче провадження").

Судами встановлено, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві від 26.06.2017 ВП №48307952 винесена державним виконавцем з посиланням на п.п. 2, 5, 7 ч.1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VІІІ.

За приписами п.п. 2, 5, 7 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо:

2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника);

7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" про наявність обставин, зазначених у пунктах 2 - 6 частини першої цієї статті, виконавець складає акт. Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Як встановлено судами попередніх інстанцій з тексту постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження перебуває у складі зведеного виконавчого провадження у відповідності до ст.33 Закону України "Про виконавче провадження", що зареєстровано за номером у АСВП № 53294268; відповідно до листа РСР МВС України у Луганській області постанова про розшук транспортних засобів прийнята до виконання. Згідно інформації наданої ДФС України боржник має відкриті рахунки в установах банків на які державним виконавцем накладено арешт. Державним виконавцем неодноразово спрямовувалися платіжні вимоги до установ банків та частково списані грошові кошти з рахунків боржника, які в подальшому розподілені у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження". Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за боржником відсутнє майно на яке можливо звернути стягнення. Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань боржник зареєстрований в м. Алчевську Луганської області та не здійснює перереєстрацію, що унеможливлює здійснення перевірки його майнового стану, а також інших заходів примусового виконання рішення. Іншого майна, що належить боржнику на праві власності державним виконавцем не виявлено.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно ч.5 ст.11 наведеного Закону на тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що доказів (з матеріалів виконавчого провадження) на підтвердження наведеного в описовій частині зазначеної постанови, відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України до судової справи надано не було.

Також матеріали справи не містять доказів приєднання виконавчого провадження № 48307952 до складу зведеного виконавчого провадження № 53294286, доказів виведення виконавчого провадження №48307952 зі складу зведеного виконавчого провадження № 53294286.

Не наданий відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України до матеріалів справи №16/64/2011 і акт державного виконавця, який має бути складений, відповідно до ч.2 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження".

Отже, суди попередніх інстанцій встановили, що доводи Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо обґрунтованості повернення виконавчого документу відповідно до п.п. 2, 5, 7 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження" не підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Тимчасово окупованою територію, за ст.3 зазначеного Закону, визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.

Місто Алчевськ, в якому зареєстрований боржник, є територією Луганської області, на яку не розповсюджується дія Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Порядок розшуку боржника юридичної особи визначений ст.40 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-ХІУ та ст.36 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIIІ. Втім, як встановлено судами, матеріали справи не містять доказів на підтвердження вчинення державним виконавцем у повній мірі виконавчих дій, спрямованих на розшук боржника (юридичної особи), майна боржника.

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Згідно з частиною 8 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIIІ виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Висновок щодо безрезультатності або неможливості розшуку боржника, майна боржника може бути обґрунтованим лише тоді, коли державний виконавець, повністю реалізував надані йому права, застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату.

Встановивши зазначені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання незаконними дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.06.2017 ВП №48307952 та визнання недійсною постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.06.2017 ВП №48307952.

Крім того, з огляду на приписи статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України", частину 1 статті 3 і частину четверту статті 11 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - Закон) встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Європейського суду з прав людини з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 у справі "Півень проти України" судом вказано, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Конвенції, захищає також виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін. Виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес (рішення Європейського суду з прав людини у справі Янголенко проти України).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі "Шмалько проти України" зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду". Позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 17.05.2005 по справі "Чіжов проти України".

Окрім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008) принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (принцип юридичної визначеності), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини.

З врахуванням викладеного та встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, зважаючи на широке коло повноважень та законодавчо визначені механізми, які мають бути застосовані державними виконавцями в процесі виконання судових рішень, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо наявності правових підстав для задоволення скарги стягувача Державний виконавець не виконав усіх можливих і необхідних виконавчих дій щодо розшуку боржника та його майна

Доводи Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та передусім зводяться до переоцінки доказів. Окрім того, відповідні доводи були розглянуті та їм було надано належну правову оцінку судами попередніх інстанцій.

Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з частиною 3 статті 304 Господарського процесуального кодексу України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені судами попередніх інстанцій на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів в їх сукупності, висновки суду апеляційної інстанцій відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315. 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Луганської області від 03.08.2017 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.09.2017 у справі №16/64/2011- без змін.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В. Студенець

Судді О. Баранець

Г. Вронська