РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.05.2018Справа № 910/1519/18
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Фрост»

До Міністерства оборони України

про стягнення 1 076 400 грн.

Господарський суд міста Києва у складі

судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Пузій О.В. - по дов.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Фрост» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства оборони України про стягнення 1 076 400 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором про поставку товарів для державних потреб №286/2/17/175 від 24.10.2017р. в частині оплати поставленого товару.

Ухвалою від 19.02.2018р. відкрито провадження по справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 19.03.2018р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що сума позовних вимог, заявлених позивачем, в органах Державної казначейської служби України зареєстрована на 2018р. не була та не взята на облік. Одночасно, Міністерством оборони України наголошено на порушенні постачальником свого обов'язку з передання покупцю рахунку на оплату товару.

19.03.2018р. представником позивача було подано клопотання про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу.

19.03.2018р. судом було відкладено підготовче засідання на 16.04.2018р.

16.04.2018р. судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 07.05.2018р. Про дату, час та місце розгляду справи по суті відповідачу було направлено повідомлення від 17.04.2018р.

Представник позивача у судовому засіданні 07.05.2018р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 07.05.2018р. не з'явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням №498.

Незважаючи на неявку представника відповідача, з огляду на те, що у матеріалах справи достатньо документів для правильного вирішення спору, суд дійшов висновку стосовно можливості розгляду справи по суті у судовому засіданні 07.05.2018р.

В судовому засіданні 07.05.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

24.10.2017р. між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Фрост» (постачальник) було укладено договір №286/2/17/175 на поставку товарів для державних потреб (за кошти Державного бюджету України), за умовами п.1.1 якого постачальник зобов'язується у 2017р. поставити Міністерству оборони України обладнання для закладів громадського харчування (3931) (котел електричний для варіння їжі, об'єм 400 л), а саме: котел електричний для варіння їжі, об'єм 400 л, КПЕ-400 (товар), зазначений у специфікації, а замовник - забезпечити приймання та оплату товару в кількості та строки.

Згідно п.1.2 договору №286/2/17/175 від 24.10.2017р. ціна, кількість та строки постачання товару визначаються специфікацією, згідно змісту якої найменуванням товару є котел електричний для варіння їжі, об'єм 400 л, КПЕ-400; нормативно-технічна документація ГОСТ 12.2.092-94; строк постачання до 30.11.2017р., одиниця виміру - штуки; загальна кількість - 38; ціна за одиницю виміру продукції в грн. (без податку на додану вартість з тарою витратами на завантаження продукції в місцях навантаження та транспортними витратами) - 39 000 грн.; загальна сума вартості продукції в грн. (без податку на додану вартість з тарою витратами на завантаження продукції в місцях навантаження та транспортними витратами) - 1 482 000 грн. Загальна ціна товару з урахуванням податку на додану вартість 1 778 400 грн. (включаючи доставку).

У п.3.1 укладеного між сторонами правочину визначено, що ціна договору становить 1 778 400 грн., в тому числі, податок на додану вартість - 296 400 грн.

Зі змісту п.п.4.1, 4.2 договору №286/2/17/175 від 24.10.2017р. вбачається, що розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 календарних днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунка-фактури на відвантажений товар. Підписаного керівником та головним бухгалтером підприємства (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактурі). До рахунка-фактури додаються: акт приймання (форма 4); видаткова накладна постачальника; повідомлення (додаток №12.2.1 до договору), яке оформлюється одержувачем замовника.

Товар постачається на умовах DDP - склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів «Інкотермс» у редакції 2010р. згідно з положеннями договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, встановлених діючими стандартами, тощо. Терміни постачання визначено в графіку постачання замовника, який є невід'ємною частиною договору. Місцем поставки товару є військові частини Міністерства оборони України, що зазначені у графіку постачання Міністерства оборони України, яка є невід'ємною частиною цього договору згідно з розрахунком поставки та обов'язковим дотриманням передбачених нею вимог по асортименту, кількості, адреси одержувачів замовника та черговості відвантажень (п.п5.1, 5.2 договору №286/2/17/175 від 24.10.2017р.).

Пунктом 10.1 договору №286/2/17/175 від 24.10.2017р. визначено, що останній набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2017р., а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

У додатку №12.1.1 до договору №286/2/17/175 від 24.10.2017р. контрагентами погоджено графік постачання товару та місце розташування військових частин, до яких постачальник зобов'язаний доставити обладнання.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №286/2/17/175 від 24.10.2017р., як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з поставки товару.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору №286/2/17/175 від 24.10.2017р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Фрост» на адресу військових частин Міністерства оборони України згідно додатку №12.1.1 до договору №286/2/17/175 від 24.10.2017р. було поставлено товар, а саме котли електричні для варіння їжі на загальну суму 1 076 400,00 грн., про що складено та підписано видаткові накладні №348 від 30.11.2017р. на суму 421 200 грн., №333 від 30.11.2017р. на суму 234 000 грн. та №349 від 30.11.2017р. на суму 421 000 грн. Представником відповідача протягом розгляду справи обставини належного виконання позивачем своїх обов'язків за договором №286/2/17/175 від 24.10.2017р. в частині поставки обладнання не заперечувались.

З представлених суду документів полягає, що до кожної з означених видаткових накладних у відповідності до умов спірного паровичну сторонами також було складено акт приймання передачі та повідомлення - підтвердження про отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, оплачених у централізованому порядку.

На оплату товару згідно видаткових накладних №348 від 30.11.2017р., №333 від 30.11.2017р. та №349 від 30.11.2017р. позивачем було складено рахунки-фактури №360 від 30.11.2017р., №347 від 30.11.2017р. та №361 від 30.11.2017р.

Представленими суду документами підтверджується, що видаткові накладні, акти, повідомлення-підтвердження та рахунки-фактури було отримано відповідачем, про що останнім вказано у листах №286/6/264 від 17.01.2018р., №286/6/271 від 17.01.2018р. та №286/6/274 від 17.01.2018р. Змістом означених листів спростовуються твердження відповідача щодо неналежного виконання постачальником своїх обов'язків в частині надання замовнику рахунків на оплату поставленого товару.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, розрахунку за поставлений товар Міністерством оборони України здійснено не було, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість в сумі 1 076 400 грн., що і стало підставою звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Отже, з огляду на умови укладеного між сторонами правочину, враховуючи вищевикладені вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку, що строк проведення покупцем кінцевого розрахунку за товар, отриманий у межах договору №286/2/17/175 від 24.10.2017р., настав.

Проте, як вказувалось вище, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не спростовані, Міністерством оборони України у відповідності до умов договору №286/2/17/175 від 24.10.2017р. товар в повному обсязі оплачено не було, внаслідок чого у покупця утворилась заборгованість в розмірі 1 076 400 грн.

При цьому, посилання відповідача на приписи ст.23 Бюджетного кодексу України не нівелюють обов'язку Міністерства оборони України оплатити поставлений Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Фрост» товар. При цьому, суд зазначає наступне.

Частинами 1, 12 ст.23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом

Частинами 1, 12 ст.23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною першою статті 96 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язання.

За приписами ч.4 ст.11 Господарського процесуального України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення означеної статті повністю узгоджуються з приписами ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та в рішенні від 30.11.2004 у справі «Бакалов проти України» зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Тобто, з системного аналізу наведеного полягає, що відсутність бюджетного призначення на оплату Міністерством оборони України товару згідно договору №286/2/17/175 від 24.10.2017р. не нівелює грошових зобов'язань останнього та не спростовує обов'язку оплатити позивачу поставлений товар. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 20.03.2018р. по справі №921/7/17-г/17.

Одночасно, твердження відповідача про ненадання постачальником рахунку-фактуру також не спростовують обов'язку з оплати товару, з урахуванням того, що за своєю природою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку сплатити надані послуги. Аналогічна правова позицію висловлена Верховним Судом у постанові від 23.01.2018р. по справі №910/9472/17.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач у встановленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, та належних і допустимих у розумінні ст.76,77 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання в повному обсязі своїх обов'язків за договором №286/2/17/175 від 24.10.2017р. щодо оплати товару не надав, господарський суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Фрост» до Міністерства оборони України про стягнення 1 076 400,00 грн.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Пунктом 5 ч.1 ст.237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує такі питання, як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною 2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч.3, 4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

Наразі, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем представлено суду договір від 01.02.2018р. про надання правової допомоги, укладений з Адвокатським бюро Пузія Олексія Вікторовича, витяг з Єдиного реєстру адвокатів України, акти про виплату адвокату гонорару від 01.02.2018р. на суму 2000 грн., від 23.02.2018р. на суму 3500 грн., від 01.04.2018р. на суму 3500 грн., від 03.05.2018р. на суму 3500 грн. й квитанції до прибуткового касового ордера №33 від 01.02.2018р. на суму 2000 грн., №44 від 23.02.2018р. на суму 3500 грн., №51 від 03.04.2018р. на суму 3500 грн., №59 від 03.05.2018р. на суму 3500 грн. та довіреність від 01.02.2018р.

Отже, виходячи з висновків суду щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, суд дійшов висновку стосовно обґрунтованості клопотання позивача про стягнення з відповідача витрат та професійну правничу допомогу в розмірі 12 500 грн.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір також покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

2. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м.Київ, Повітрофлотський проспект, 6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Фрост» (72312, Запорізька область, місто Мелітополь, вул.Ломоносова, буд.23, ) заборгованість в сумі 1 076 400 грн., судовий збір в розмірі 16 146 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 500 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 14.05.2018р.

Суддя Спичак О.М.