КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" травня 2018 р. Справа№ 910/20676/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача - Павлюк О.А., дов. б/н від 17.11.17 р.;

від відповідача - Ткач В.Д., договір про надання правової допомоги № 01-02/2018 від 01.02.18 р.;

від третьої особи - Голошва В.Л., договір про надання правничої допомоги б/н від 12.04.18 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Худич Миколи Володимировича

на рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2018 р.

у справі № 910/20676/17 (суддя - Смирнова Ю.М.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Ніан"

до товариства з обмеженою відповідальністю "ЕФ ЕС Маккензі-Україна"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - фізична особа-підприємець Худич Микола Володимирович

про стягнення 137 580,81 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 р. товариство з обмеженою відповідальністю "Ніан" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ЕФ ЕС Маккензі-Україна" 137 580,81 грн. збитків за договором № 98911 від 04.11.2014 р. про транспортно-експедиторське обслуговування.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.01.2018 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - фізичну особу-підприємця Худич Миколу Володимировича.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.01.2018 р. у справі № 910/20676/17 позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Ніан" задоволено частково: стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Еф Ес Маккензі-Україна" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Ніан" збитки у розмірі 104 143 грн. 87 коп.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи підтверджується та відповідачем визнається, що під час здійснення перевезення на підставі договору № 98911 від 04.11.2014 про транспортно-експедиторське обслуговування, відбулось пошкодження вантажу, внаслідок чого позивачу завдано збитків у загальному розмірі 104 143,87 грн., а за приписами ст.932 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", експедитор несе відповідальність за дії залучених ним третіх осіб, як за свої власні, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача збитків у розмірі 104 143,87 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, фізична особа-підприємець Худич Микола Володимирович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2018 р. по справі № 910/20676/17 скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволені позову відмовити повністю або скасувати рішення і направити справу до іншого суду першої інстанції. Апеляційна скарга мотивована тим, що третя особа, як перевізник, не здійснював перевезення вантажу з Іспанії до України. Також апелянт зазначає, що у матеріалах справи відсутній і не досліджувався судом контракт на перевезення з Іспанії до Польщі, а також контракт на розміщення товару у польській фірмі PRO LOG, м. Прушків, Польща, які є відправником за CMR 16082017/4 від 16.08.2017 р.; відсутній контракт на купівлю-продаж перевезеного товару, не досліджувалися умови упаковки товару відправником Anoccor S.Coop. Окрім того, зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що товар вважається пошкодженим (зіпсований) при повній втраті споживчих властивостей виробу в результаті впливу негативних чинників, що призводить до неможливості використання його за призначенням. В даному випадку використання за призначенням можливе, виявлений дефект (пошкодження етикетки) є дефектом малозначним, механічні та споживчі властивості товару збережені, використання його за призначенням можливе.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 р. відкрито апеляційне провадження у справі № 910/20676/17 за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Худич Миколи Володимировича на рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2018 р. та призначено розгляд апеляційної скарги.

11.04.2018 р. через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

16.04.2018 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні 08.05.2018 р. представник третьої особи підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

В судовому засіданні 08.05.2018 р. представники позивача та відповідача проти апеляційної скарги заперечували, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 04.11.2014 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "ЕФ ЕС Маккензі-Україна" (експедитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "НІАН" (клієнт) було укладено договір № 98911 про транспортно-експедиторське обслуговування (договір, а.с. 12).

Згідно з п. 1.1 договору експедитор від свого імені та за рахунок клієнта зобов'язується надати транспортно-експедиторські послуги з організації, здійснення та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів клієнта автомобільним, морським, авіа та/або залізничним транспортом на території України та/або за її межами, а клієнт зобов'язується прийняти та оплатити надані послуги, та інші платежі, передбачені даним договором, а також обґрунтовані затрати експедитора, які підлягають сплаті експедитором третім особам.

За змістом п. 1.2 вищевказаного договору умови надання конкретних послуг, а також перелік конкретних послуг та операцій, що необхідні для здійснення перевезень, узгоджуються сторонами в заявці. Заявка є невід'ємною частиною даного договору. У випадку виникнення розбіжностей у тлумаченні умов за даним Договором, пріоритетними є умови, зазначені в заявці.

Також, згідно з пунктом 1.4 договору сторони погодили, що транспортно-експедиторські послуги та перевезення вантажів клієнта в рамках даного договору при автомобільних перевезеннях виконуються відповідно до умов Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (КПДВ, 1956).

Згідно з п. 2.2 зазначеного договору експедитор зобов'язаний, зокрема, організовувати і забезпечити виконання послуг, обумовлених цим Договором та замовленням (заявкою); виконувати чи організовувати виконання інших пов'язаних з перевезенням робіт і послуг, якщо вони погоджені в замовленні (заявці), зазначеній в п. 1.2 даного Договору; забезпечити цілісність і схоронність прийнятого до перевезення вантажу.

Як зазначають сторони процесу, 25.07.2017 р. на підставі договору між позивачем та відповідачем була узгоджена заявка №25/07/17, відповідно до якої позивач взяв на себе обов'язок з організації перевезення вантажу за маршрутом: Валенсія (Іспанія) - Прушків (Польща) - Київ (Україна).

Зазначене перевезення вантажу здійснювалось на виконання інвойсу № 16/152995 підприємства Anecoop S. Coop . (а.с. 19)

У відповідності до міжнародної товарно-транспортної накладної CMR 16082017/4 від 16.08.2017 року компанія Anecoop S. Coop. (вантажовідправник) здійснила відправлення вантажу (вина ігристі) загальною вагою 2684 кг, вантаж було отримано вантажоодержувачем - ТОВ «Ніан» 29.08.2017 року, що підтверджується скріпленням печаткою вказаного підприємства у накладній в графі "вантаж отримано" (а.с. 19-20 ).

Відповідно до Міжнародної товарно-транспортної накладної CMR 16082017/4 від 16.08.2017 р. перевезення товару (255 ящиків з вином на 3-транспортних пакетах (палетах) за маршрутом: м. Прушків - м. Київ здійснювалось фізичною особою-підприємцем Худичем Миколою Володимировичем (якого було залучено відповідачем для перевезення вантажу згідно договору-заявки №КИСП08170008 від 14.08.2017 р.) транспортним засобом за № НОМЕР_1 (а.с. 19-20).

29.08.2017 р. під час розвантаження позивачем вантажу було виявлено пошкодження вантажу, про що ним було складено акт від 29.08.2017 р., який підписаний завідувачем складом, водієм-експедитором та представниками позивача. Зокрема, у зазначеному акті вказано, що при прийманні товару палети, на яких знаходився товар, були завалені; при перекладці товару виявлені відхилення. При цьому автомобіль був опломбований. (а.с. 24)

В матеріалах справи міститься експертний висновок Київської торгово-промислової палати № І-1809 від 27.10.2017 р., відповідно до якого експертом було встановлено, що партія товару в асортименті кількістю 684 пляшки, в тому числі Brut - 223 шт., Semi Seco - 300 шт., Brut Rosado - 161 шт. через пошкодження маркувальних етикеток втратили товарний вид. (а.с. 27)

Як зазначає позивач, ним було направлено претензію № 164 на адресу відповідача, в якій останній просив відповідача відшкодувати збитки, що виникли з вини ТОВ «ЕФ ЕС Маккензі-Україна» у загальній сумі 137 580,82 грн.(а.с.25)

Оскільки збитки в добровільному порядку відшкодовані не були, позивач, звернувся до суду з позовними вимогами, обґрунтовує їх тим, що під час перевезення відбулось пошкодження вантажу, внаслідок чого йому завдано збитків у загальному розмірі 137 580,81 грн., з яких: 52269,41 грн. - вартість знищеного товару, 294,68 грн. - вартість акцизних марок, 16954,44 грн. - мито, 6553,50 грн. - акциз, 18623,03 грн - ПДВ, 22142,18 грн. відшкодування витрат на транспорт, 18100,00 грн. - витрати на брокерські послуги, 1281,00 грн. - витрати на обов'язкові митні послуги (перевірка ваги, пакування тощо), 1362,57 грн. - витрати на експрес перевезення товару до підприємства продавця.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що матеріалами справи підтверджується, що під час здійснення перевезення на підставі договору №98911 від 04.11.2014 про транспортно-експедиторське обслуговування, відбулось пошкодження вантажу, внаслідок чого позивачу завдано збитків у загальному розмірі 104143,87 грн., а за приписами ст.932 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", експедитор несе відповідальність за дії залучених ним третіх осіб, як за свої власні, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача збитків у розмірі 104143,87 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 525 та 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1 та 7 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 909 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно зі ст. 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Відповідно до ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначені Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність».

За змістом ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Перелік документів, що підтверджують приймання вантажу до транспортування зазначені в статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність".

Відповідно до ч.ч. 11, 12 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Таким документом, в тому числі, може бути міжнародна автомобільна накладна (CMR). Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

У відповідності до статті 6 Закону України "Про транзит вантажів", який визначає засади організації та здійснення транзиту вантажів авіаційним, автомобільним, залізничним, морським і річковим транспортом через територію України, транзит вантажів супроводжується товарно-транспортною накладною, складеною мовою міжнародного спілкування. Залежно від обраного виду транспорту такою накладною може бути авіаційна вантажна накладна (Air Waybill), міжнародна автомобільна накладна (CMR), накладна УМВС (СМГС), накладна ЦІМ (СІМ), накладна ЦІМ/УМВС (CIM/SMGS, ЦИМ/СМГС), коносамент (Bill of Lading). Крім цього, транзит вантажів може супроводжуватися (за наявності) рахунком-фактурою (Invoice) або іншим документом, що вказує вартість товару, пакувальним листком (специфікацією), вантажною відомістю (Cargo Manifest), книжкою МДП (Carnet TIR), книжкою АТА (Carnet ATA). При декларуванні транзитних вантажів відповідно до митного законодавства України до органів доходів і зборів подається вантажна митна декларація (ВМД) або накладна УМВС (СМГС), накладна ЦІМ (СІМ), накладна ЦІМ/УМВС (CIM/SMGS, ЦИМ/СМГС), книжка МДП (Carnet TIR), книжка АТА (Carnet ATA), необхідні для здійснення митного контролю.

Як вже було встановлено, перевезення вантажу здійснювалось на виконання інвойсу № 16/152995 підприємства Anecoop S. Coop. (а.с. 19)

У відповідності до міжнародної товарно-транспортної накладної CMR 16082017/4 від 16.08.2017 року компанія Anecoop S. Coop. (вантажовідправник) здійснила відправлення вантажу (вина ігристі) на підставі інвойсу № 16/152995 загальною вагою 2684 кг, вантаж було отримано вантажоодержувачем - ТОВ «Ніан» 29.08.2017 року, що підтверджується скріпленням печаткою вказаного підприємства у накладній в графі "вантаж отримано".

Перевезення товару (255 ящиків з вином на 3-транспортних пакетах (палетах) за маршрутом: м. Прушків - м. Київ на підставі Міжнародної товарно-транспортної накладної CMR 16082017/4 від 16.08.2017 р. здійснювалось Фізичною особою-підприємцем Худичем Миколою Володимировичем (якого було залучено відповідачем для перевезення вантажу згідно договору-заявки №КИСП08170008 від 14.08.2017 р.) транспортним засобом за НОМЕР_1.

Статтею1 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що міжнародним перевезенням визнається перевезення вантажів автомобільним транспортом з перетином державного кордону. Організацію міжнародних перевезень вантажів здійснюють перевізники відповідно до міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень (ст. 53 Закону вказаного Закону).

Як вбачається з Міжнародної товарно-транспортної накладної CMR 16082017/4 від 16.08.2017 р., місцем завантаження товару визначено Польща, а місцем вивантаження - Україна, тобто перевізником здійснювалось перевезення вантажу у міжнародному сполучені.

Одним із основних міжнародних документів, який регулює відносини сторін при виконанні міжнародних перевезень вантажів автотранспортом, є Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, підписана в Женеві 19 травня 1956р (далі - Конвенція), до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України № 57-V від 01.08.2006р. «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів», а згідно листа Міністерства закордонних справ України від 16.05.2007 № 72/14-612/1-1559 «Щодо набуття чинності міжнародними договорами» ця Конвенція набрала чинності для України 17 травня 2007 року.

Відповідно до ст. 1 Конвенції вона застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Статтею 3 Конвенції визначено, що перевізник відповідає за дії і недогляди своїх агентів, службовців та всіх інших осіб, до послуг яких він звертається для виконання перевезення, коли такі агенти, службовці чи інші особи виконують покладені на них обов'язки, як за власні дії і недогляди.

Статтею 4 Конвенції передбачено, що договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Статтею 9 Конвенції встановлено, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Пунктами 1, 2 статті 17 Конвенції визначено, що перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за затримку доставки. Перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути.

Пунктом 1 статті 18 Конвенції встановлено, що тягар доказу того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними в пункті 2 статті 17, лежить на перевізнику.

Як свідчать матеріали справи, на підставі міжнародної товарно-транспортної накладної CMR № 16082017/4 від 16.08.2017 р., товар було завантажено на автомобіль перевізника без зауважень щодо якості та цілісності вантажу.

За змістом ст. 932 Цивільного кодексу України, експедитор має право залучити до виконання своїх обов'язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Частиною 3 ст. 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" встановлено що експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Відповідно до п. 4.3 Договору експедитор несе відповідальність за вантаж з моменту прийняття вантажу під свою відповідальність до моменту передачі вантажу.

Пунктом 4.4 Договору визначено, що у випадку повної або часткової втрати вантажу з вини експедитора, останній компенсує збитки, нанесені клієнту. Експедитор несе відповідальність за дії залучених ним третіх осіб, як за свої власні.

Таким чином, з огляду на положення ст. 932 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", а також п. 4.4 договору, товариство з обмеженою відповідальністю "ЕФ ЕС Маккензі-Україна" як експедитор за договором № 98911 від 04.11.2014 р. несе відповідальність за дії залучених ним третіх осіб, як за свої власні.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 Конвенції якщо, відповідно до положень цієї Конвенції, перевізник зобов'язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення. Вартість вантажу визначається на підставі біржового котирування чи, за відсутності такого, на підставі поточної ринкової ціни, чи, за відсутності біржового котирування або поточної ринкової ціни, на підставі звичайної вартості товару такого ж роду і якості.

Як свідчать обставини справи під час розвантаження вантажу, який товариством з обмеженою відповідальністю "ЕФ ЕС Маккензі-Україна" було прийнято до організації перевезення на підставі договору № 98911 від 04.11.2014 р., було складено акт від 29.08.2017 р., який підписаний представниками позивача та водієм-експедитором, у якому в примітках міститься запис «Паллеты были завалены при перекладке товара были обнаружены отклонения» .

Згідно пакінг-листа № 16/0152995 та фактури №16/01529995 всього перевозилося 1530 пляшок алкогольних напоїв, загальна сума яких склала 3881,70 Євро, що за офіційним курсом НБУ станом на день декларації становить 116 999,21 грн.

Статтею 25 Конвенції визначено, що у випадку пошкодження вантажу перевізник сплачує суму, що відповідає знеціненню вантажу, яке обчислюється з вартості вантажу, яка встановлена відповідно до пунктів 1.2 і 4 статті 23.

У відповідності до ст. 34 Конвенції, якщо перевезення , умов якого визначаються єдиним договором, виконуються послідовно декількома автомобільними перевізниками, кожний з них несе відповідальність за все перевезення , причому другий перевізник і кожний з наступних за ним стають, в силу прийняття ними вантажу і вантажної накладної , сторонами договору перевезення на зазначених у вантажній накладній умовах.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано до матеріалів справи контракту на купівлю - продаж зазначеної продукції, судом першої інстанції не досліджувалось питання про умови упаковки товару відправником, контракти на перевезення вантажу з Іспанії до Польщі, його стан, при загрузці та розгрузці, а також контракт на розміщення товару у польській фірмі PRO LOG м. Прушків, Польща, чи проводилось перепакування товару.

Водночас, відповідно до експертного висновку Київської торгово-промислової палати №І-1809 від 27.10.2017 р. (а.с. 27-38), наданого позивачем, пред'явлена експерту партія товару в кількості 161 шт. із-за пошкодження маркувальних етикеток втратила товарний вид, при цьому питання неможливості подальшого використання товару за призначенням експертом не досліджувалось.

Згідно з вимогами Правил роздрібної торгівлі, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 липня 1996 р. N 854, Пакування, маркування, транспортування, приймання, зберігання, продаж алкогольних напоїв здійснюються відповідно до вимог, передбачених законодавством та нормативними документами (п.13). Алкогольні напої повинні бути марковані в доступній для споживача формі згідно із законодавством про мови.(п.14). Не дозволяється продаж алкогольних напоїв у пляшках (іншій тарі) без етикеток або чіткого маркування, з наявними ознаками бою (тріщини, сколювання шийки, пошкодження закорковування тощо), у негерметично закоркованих пляшках, з наявністю сторонніх і завислих частинок або каламуті, осаду (якщо це не передбачено нормативним документом, обов'язковим до виконання), строк придатності яких минув. (п.15).

Маркування - це текст, умовні позначення чи малюнок, нанесені на упаковку і/чи товар, а також інші допоміжні засоби, призначені для ідентифікації товару або екремих його властивостей, доведення до споживача інформації про виготовлювачів (виконавців), про кількісні та якісні характеристики товару.

Пошкодження вантажу - це зміна його фізичних властивостей (механічні поломки, дефекти, бій); нестача вантажу - доставка вантажу одержувачу в меншій кількості, ніж оголошено до перевезення.

Отже, враховуючи приписи чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем належним чином в обґрунтування своїх позовних вимог не підтверджено, що товар який перевозився був знищений, оскільки втрата товарного виду, внаслідок пошкодження маркувальних етикеток не свідчить про непридатність його до споживання та використання за призначенням.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем в підтвердження вимог про стягнення збитків не надано доказів того, що товар внаслідок пошкодження маркувальних етикеток не може бут прийнятий торгівельними мережами.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.(ст.224 ГК України)

Статтею 225 ГК України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 04.07.2011 р. у справі N 42/78-10.

У розумінні чинного господарського законодавства збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

При цьому зменшення майнових благ внаслідок невиконання зобов'язань настає об'єктивно, тобто незалежно від волевиявлення сторони, як наслідок невиконання зобов'язань.

Стягнення збитків є заходом цивільної відповідальності. Умовою відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язання, у тому числі у вигляді відшкодування збитків, є вина боржника. Кредитор не повинен доводити вину боржника у порушенні зобов'язання. На нього покладений обов'язок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобов'язання, прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання і завданими збитками та їх розмір. Застосування принципу вини як умови відповідальності за порушення зобов'язання, пов'язане також з необхідністю з'ясування таких обставин, як вина кредитора або вина обох сторін.

Відповідно до приписів статті 1166 ЦК України зазначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже за змістом вищезазначеної статті для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Стосовно подання до апеляційної скарги Висновку експерта №О-7 від 14.12.2018 року судового експерта Цепа Юлії Володимирівни Волинської торгово-промислової палати, колегія судів зазначає наступне.

У відповідності до ч.3, 4, 8 ст. 80 ГПК України, відповідач , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити, доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст. 269 ГПК України (в редакції з 15.12.2017 р.) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що зазначений висновок експерта, який було подано до апеляційної скарги, не може бути прийнятий до уваги як належний доказ, оскільки, апелянтом не доведено належними та допустимим доказами причини неподання зазначеного судового висновку, до суду першої інстанції до винесення рішення.

Дослідивши матеріали справи та враховуючи приписи чинного законодаства, колегія суддів вважає, що позивач звертаючись з позовними вимогами просить стягнути збитки за пошкодження товару, однак з експертного висновку торгово-промислової палати, вбачається, що товар був не пошкоджений, а лише відбулась втрата товарного вигляду маркувальних етикеток, при цьому зауважень щодо якості товару експерт не зазначив.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили, про факт нанесення збитків, оскільки втрати товарного вигляду товару не свідчить про те, що останній не може бути реалізований або знецінений

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Худича Миколи Володимировича є обґрунтованою і підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2018 р. підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Худич Миколи Володимировича

на рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2018 р. у справі № 910/20676/17 задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2018 р. у справі № 910/20676/17 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Матеріали справи № 910/20676/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.05.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко