РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.02.2018Справа № 910/20305/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., секретар судового засідання Мамонтова О.О., дослідивши матеріали господарської справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Завод металевих конструкцій»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»

про стягнення 100 000,00 грн.,

Представники:

від позивача Бершадська Т.О. (за дов.)

від відповідача Старовойт О.М. (за дов.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося з позовом товариство з обмеженою відповідальністю «Завод металевих конструкцій» до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про стягнення 100 000,00 грн..

Позовні вимоги мотивовані такими обставинами.

Відповідач виставив позивачеві рахунок-фактуру № 006/1 від 26.06.2017 на суму 100 000,00 грн. з призначенням платежу: «платіж згідно договору фінансового лізингу № 005348». Позивач вважає, що 100 000,00 грн., які він сплатив 27.06.2017, це попередня оплата за автобус ПАЗ 4234. 27.06.2017 товариство з обмеженою відповідальністю «Завод металевих конструкцій» (лізингоодержувач) та товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) уклали договір № 005348 фінансового лізингу. Однак, за твердженням позивача, відповідач ввів позивача в оману, оскільки сторони домовлялися про укладення договору купівлі-продажу, відповідач збільшив ціну транспортного засобу до 1 000 000,00 грн., відповідач не передав автобус ПАЗ 4234 після сплати 100 000,00 грн. З огляду на це позивач надіслав відповідачеві листа № 267 від 20.09.2017, в якому повідомив про розірвання договору в односторонньому порядку та просив повернути 100 000,00 грн.. Позивач вважає, що відповідач зобов'язаний повернути 100 000,00 грн., оскільки предмет лізингу не передавався, авансові платежі не здійснювалися, а 100 000,00 грн. не є комісією відповідно до призначення платежу, зазначеному у рахунку.

Суд своєю ухвалою від 20.11.2017 порушив провадження у справі № 910/20305/17.

Відповідач позовні вимоги відхилив у повному обсязі з огляду на таке.

Відповідно до додатку 1 до договору, комісія за організацію становить 100 000, 00 грн., а відповідно до пункту 12.12 статті 12 договору, сплачена комісія за організацію поверненню не підлягає. З такою умовою договору позивач погодився, про що свідчать підпис уповноваженої ним особи та печатка позивача на кожній сторінці договору. Платіж, здійснений позивачем, є «комісійною винагородою лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору» (підпункт «а» пункту 8.2.1 договору). Застосований у договорі термін «комісія» не є комісією у розумінні статті 1011 Цивільного кодексу України, а є одноразовою платою лізингоодержувача лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих від офіційних дилерів по всій території України, супроводження договору протягом всього строку його дії та відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов'язані з його виконанням (у тому числі не зазначені в договорі, але що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання). З огляду на це, в рахунку-фактурі №006/1 від 26.06.2017 не використовувався термін «комісія», а було зазначено «Платіж згідно договору фінансового лізингу №005348». З тих же причин в податковій накладній № 21 від 27.06.2017 була зазначена послуга «Організація робіт з приводу оформлення та укладення договору фінансового лізингу», що відповідає Договору.

Також відповідач зазначив, що позивач уповноважив ОСОБА_3 укласти договір. ОСОБА_3 підписав договір, де ціна транспортного засобу зазначена як 1 000 000,00 грн. Жодних підстав вважати, що цифра 1 000 000,00 грн. насправді є цифрою 665 000,00 грн. немає.

11.12.2017 суд зобов'язав сторін надати додаток № 3 до договору фінансового лізингу № 005348 від 27.06.2017.

Представник відповідача подав додаток № 3 до договору фінансового лізингу № 005348 від 27.06.2017, який містить відповідні підписи, засвідчені печатками товариства з обмеженою відповідальністю «Завод металевих конструкцій» до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон».

18.01.2018 суд постановив розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

18.01.2018 позивач подав клопотання про допит як свідків у судовому засіданні головного бухгалтера підприємства ОСОБА_4 та заступника директора з економічної безпеки ОСОБА_5.

Суд відхилив клопотання як необґрунтоване. Відхиляючи це клопотання суд виходив з приписів ч. 2 ст. 87 ГПК України, відповідно до якої на підставі показань свідків не можуть встановлюватись обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. З огляду на це, оскільки зміст прав та обов'язків сторін та стан їх виконання відображені у письмових документах, вони не можуть встановлюватись на підставі показань свідків.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

27.06.2017 товариство з обмеженою відповідальністю «Завод металевих конструкцій» (лізингоодержувач) та товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) уклали договір № 005348 фінансового лізингу (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (автобус ПАЗ 4234 ), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) згідно з графіком сплати періодичних лізингових платежів (додаток № 2 до Договору) та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмету лізингу за формою, встановленою лізингодавцем (п. 1.2 Договору).

Замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток № 3 до Договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію і авансового платежу у повному обсязі (п. 1.3 Договору)

У розділі 2 Договору сторони погодили такі визначення

- авансовий платіж - сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі виказаному в додатку № 1 до Договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу;

- специфікація - додаток № 3 до Договору, в якому визначаються певні особливості предмету лізингу (марка, модель, вартість);

- комісія за організацію - одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення Договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих від офіційних дилерів по всій території України, супроводження Договору протягом всього строку його дії та відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов'язані з його виконанням (у тому числі не зазначені в Договорі, але що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання).

Розмір комісії за організацію визначається згідно з пунктом 5.4 статті 5 Договору в додатку №1 до Договору.

Відповідно до пункту а) підпункту 8.2.1 пункту 8.2 статті 8 Договору, першим лізинговим платежем незалежно від призначення платежу є комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням Договору (а саме - комісія за організацію), яка розраховується у додатку №1 до Договору.

У матеріалах справи наявні додатки № 1 (графік сплати першого лізингового платежу), № 2 (графік сплати другого лізингового платежу та № 3 (специфікація), які містять підписи представників сторін Договору. Ці підписи засвідчені печатками товариства з обмеженою відповідальністю «Завод металевих конструкцій» та товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон».

При цьому згідно з додатком № 3, предмет лізингу - автобус ПАЗ 4234, 1 шт, еквівалент 38 314,18, ціна 1 000 000,00 грн.

Вирішуючи питання щодо дійсних намірів сторін щодо змісту Договору суд виходить з такого.

Договором є домовленість сторін двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договору як юридичному факту властиві такі ознаки:

- в договорі виявляється воля не однієї особи, а двох чи кількох, причому волевиявлення учасників за своїм змістом мають збігатися і відповідати одне одному;

- договір - це така спільна дія осіб, яка спрямована на досягнення певних цивільно-правових наслідків: встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Основною особливістю цивільних правовідносин є те, що вони засновані на рівності, автономії волі, майновій і організаційній відокремленості її суб'єктів. У зв'язку з цим однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України), суть якої розкрита у ст. 627 ЦК України і полягає у тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору є багатоаспектним поняттям, яке включає в себе різні прояви: прийняття власного рішення про вступ у договірні відносини, самостійний вибір того, з ким буде вступати у правовідносини, визначення умов договору тощо.

Момент збігу волі і волевиявлення сторін засвідчується укладення договору, тобто досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

За зальним правилом правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі (п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України), якою є фіксація його змісту в одному або кількох документах, що підписані сторонами (ст. 207 ЦК України).

Враховуючи викладене, при визначені дійсних намірів сторін слід виходити з тих умов, які зафіксовані в основному тексті Договору та додатках до нього.

При цьому, за приписами ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Укладення договору під впливом обману стосується дефектів волі, внаслідок чого дійсність договору може бути оспорена. Доведення цих обставин, в силу ч. 1 ст. 74 ГПК України, покладається на позивача. Останнім не подано доказів наявності судового рішення щодо недійсності Договору, а тому спірні правовідносини регулюються його умовами.

26.06.20107 відповідач надав для оплати позивачу рахунок № 006/1 на суму 100000 грн. з призначення платежу «платіж згідно договору фінансового лізингу № 005348». Наступного дня (27.06.2017) позивач сплатив на користь відповідача 100 000 грн, зазначивши таке ж призначення платежу «платіж згідно договору фінансового лізингу № 005348».

Як зазначено судом вище, відповідно до пункту а) підпункту 8.2.1 пункту 8.2 статті 8 Договору, першим лізинговим платежем незалежно від призначення платежу є комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням Договору (а саме - комісія за організацію), яка розраховується у додатку №1 до Договору.

Сторони у Договорі узгодили, що комісія за організацію - це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення Договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих від офіційних дилерів по всій території України, супроводження Договору протягом всього строку його дії та відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов'язані з його виконанням (у тому числі не зазначені в Договорі, але що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання).

Розмір комісії за організацію, відповідно до додатку № 1, складає 100 000 грн..

Право сторін врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цим актом, передбачено ч. 2 ст. 6 ЦК України. Частина 3 цієї норми передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Отже, 100 000 грн., які сплачені позивачем 27.06.2017, є передбаченою пунктом а) підпункту 8.2.1 пункту 8.2 статті 8 Договору платою за надані послуги (перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення Договору тощо), а не авансом, як помилково вважає позивач. Обставини податкового обліку стороною сплачених коштів не змінюють правову природу їхнього походження. Спірні правовідносини є цивільно-правовими, тобто такими, що засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності, і ці відносини не регулюються податковим законодавством (ст. 1 ЦК України).

Лізингоодержувач та лізиноодавець не підписали акт приймання-передачі предмету лізингу, лізингоодержувач авансові платежі на сплачував, що сторони визнають.

За пропозицією товариства з обмеженою відповідальністю «Завод металевих конструкцій» (лист № 267 від 20.09.2017) Договір було розірвано, що сторони визнають і ці обставини, відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України, звільнені від доказування.

Відповідно до п. 12.12 Договору, у випадку розірвання Договору лізингоодержувачем до підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію Договору лізингоодержувачу не повертається.

З огляду на викладене, оскільки за умовами Договору спірні кошти не підлягають повернення у випадку розірвання Договору, вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 202, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана в порядку, передбаченому підпунктом 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 08.05.2018.

Суддя С. А. Ковтун