РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.05.2018Справа № 910/2592/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О. при секретарі судового засідання Астаповій Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Білгород-Дністровської філії до Державного агентства резерву України про стягнення 10 129,20 грн., за участю представників позивача - Грасовського Д.О., довіреність № 158 від 11.01.18 року, відповідача - Ващенка В.В., довіреність № 3782/014-17 від 09.11.17 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення з останнього 10 129,20 грн. заборгованості по витратам на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за договором №0.50/11/104-ХД від 30.04.2013 року за 2014-2017 роки.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.03.2018 року справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду на 18.04.2018 року.

18.04.2018 року відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд застосувати позовну давність до вимог позивача у частині відшкодування витрат за зберігання за 2014 рік у розмірі 2 456,36 грн. та просив відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення 10 129,20 грн. у повному обсязі з підстав відсутності відповідних бюджетних асигнувань.

18.04.2018 року в судовому засідання оголошено перерву на 07.05.2018 року.

07.05.2018 року позивачем через канцелярію суду надано відповідь на відзив, в якому він просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

30.04.2013 року між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Білгород-Дністровської філії (зберігач) та Державним агентством резерву України (держрезерв) укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №0.50/11/104-ХД (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (далі - цінності) здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках зберігача.

Пунктом 1.2. договору визначено, що держрезерв передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з затвердженою номенклатурою у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1мр (п. 1.2. договору).

Згідно п. 3.1. договору держрезерв зобов'язаний відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей згідно з погодженим зведеним кошторисом витрат між зберігачем та держрезервом у межах асигнувань, передбачених на ці цілі.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим КМУ.

Відповідно до п. 4.2 договору відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між держрезервом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженого з держрезервом України кошторису витрат, затверджених держрезервом України акту виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобрезерву та наданих до нього копій документів, що підтверджують фактичні обставини, акту звірки заборгованості згідно з даним договором, податкової накладної на момент сплати). У разі коли держрезерв визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року.

Сторонами було попередньо узгоджено, що сума витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2014 рік - 2 456,36 грн., за 2015 рік - 2390,25 грн., за 2016 рік - 2 465,55 грн., за 2017 рік - 2 817,04 грн., що підтверджується погодженими кошторисами витрат на зберігання.

Поясненнями позивача, частково відповідача, актами на відшкодування витрат зі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за IV квартал 2015 року на суму 597,56 грн., за I-III квартали 2015 року на суму 1 792,69 грн. та за IV квартал 2014 року на суму 577,75 грн., які містяться в матеріалах справи та підписані уповноваженими представниками обох сторін, підтверджується факт понесення позивачем витрат зі зберігання матеріальних цінностей за вищевказаним договором в спірний період на загальну суму 2 968,00 грн.

Отже, позивач виконав взяті на себе зобов'язання за договором зберігання, а відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання з відшкодування понесених позивачем витрат зі зберігання та на даний час має перед позивачем заборгованість за 2014-2017 роки у розмірі 2 968,00 грн.

Доказів оплати вказаної заборгованості відповідачем суду не надано.

Частиною 1 ст. 936 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною 1 ст. 946 ЦК України встановлено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Ст. ст. 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заявив клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача у частині відшкодування витрат за зберігання за 2014 рік.

Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті.

В силу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, відповідач у відповідності до п. 4.2. договору зобов'язаний відшкодовувати вищевказані витрати частинами протягом поточного року (в даному випадку протягом 2014 року), а отже, останнім днем трирічного строку позовної давності в цій частині позовних вимог було 02.01.2018р. (з урахуванням того, що 01.01.2018р. було вихідним днем).

Як вбачається з відбитку печатки позивач звернувся до суду з даним позовом 05.03.2018р., тобто - поза межами визначеного ст.257 Цивільного кодексу України строку позовної давності в частині відшкодування витрат за зберігання за 2014 рік.

Таким чином, в частині позовних вимог про стягнення з відповідча на користь позивача витрат зі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за договором №0.50/11/104-ХД від 30.04.2013 року за IV квартал 2014 року на суму 577,75 грн. слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Судом було надано належну оцінку доводам відповідача щодо відсутності коштів для фінансування витрат за договором №0.50/11/104-ХД від 30.04.2013 року, які викладені ним у відзиві на позовну заяву, проте, вказані доводи є безпідставними, так як факт відсутності бюджетного фінансування не звільняє відповідача від виконання взятих на себе зобов'язань, оскільки така обставина не визначена законодавчо як така, що звільняє від виконання зобов'язання.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України прямо передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Аналогічна правова позиція стосовно того, що відсутність бюджетного фінансування не виправдовує бездіяльність і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання викладена в постанові Верховного Суду України №11/446 від 15.05.2012.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду порушено відповідачем та позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором №0.50/11/104-ХД від 30.04.2013 року у розмірі 10 129,20 грн. підлягають задоволенню частково, а саме - в розмірі 2 390,25 грн., тобто за наданими позивачем актами на відшкодування витрат зі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за IV квартал 2015 року на суму 597,56 грн., за I-III квартали 2015 року на суму 1 792,69 грн., які містяться в матеріалах справи та підписані уповноваженими представниками обох сторін. В частині позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 577,75 грн. за IV квартал 2014 року, слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності, а в іншій частині позовних вимог, слід відмовити у зв'язку з ненаданням позивачем доказів в підтвердження факту понесення ним витрат зі зберігання матеріальних цінностей за вищевказаним договором в спірний період на вказану суму.

Судовий збір відповідно до вимог ст. 129 ГПК України покладається на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28, код 37472392) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Білгород-Дністровської філії (67700, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81; код 38728376) 2 390 (дві тисячі триста дев'яносто) грн. 25 коп. основного боргу та 415 (чотириста п'ятнадцять) грн. 84 коп. судового збору.

Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та у строк, які визначені розділом IV ГПК України.

Повне рішення складено 11.05.2018р.

Суддя С.О. Чебикіна