РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.05.2018Справа № 910/1512/18

За позовом Фізичної особи-підприємця Корнієнко Світлани Стефанівни (м. Харків)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Комерція" (м. Київ)

про визнання розірваним договору

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Корнієнко Світлана Стефанівна звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Комерція" про визнання розірваним договору та визнання повернутим об'єкта суборенди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач 28.11.17. направив відповідачу повідомлення про розірвання укладеного між сторонами договору суборенди № ЛК-01/17 від 15.08.17. в порядку, встановленому п. 9.5 вказаного договору, однак, відповідач надав позивачу відповідь лише 09.01.18., якою строк розірвання договору встановлений 31.01.18., з чим Фізична особа-підприємець Корнієнко Світлана Стефанівна не погодилась та звернулась з даним позовом до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.18. залишено без руху позовну заяву Фізичної особи-підприємця Корнієнко Світлани Стефанівни, встановлено строк та спосіб усунення недоліків.

Разом із заявою про усунення недоліків позивачем подано заяву, відповідно до якої Фізична особа-підприємець Корнієнко Світлана Стефанівна просить суд визнати розірваним з 31.12.17. договір суборенди нерухомого майна № ЛК-01/17 від 15.08.17., укладений між позивачем та відповідачем.

Суд розцінив подану заяву як заяву про зміну предмету позову, а не як заяву про зменшення розміру позовних вимог, як на тому наголошує позивач.

З огляду на вказане судом встановлено, що позивачем подано заяву про зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, тобто із заявою про зміну предмету позову. Вказану заяву в дотримання вимог ч. 3 ст. 46 ГПК України подано до закінчення підготовчого провадження та з дотриманням вимог ч. 5 ст. 46 ГПК України щодо направлення такої заяви відповідачу.

Враховуючи викладене суд прийняв заяву позивача про зміну предмету позву до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.18. відкрито провадження у справі № 910/1512/18, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Відповідачем без поважних причин письмового відзиву на позов не подано, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надано.

При цьому судом встановлено, що від відповідача ухвалу суду в даній справі повернуто з адреси, визначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з посиланням на закінчення встановленого строку зберігання.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч. 9 ст. 165 ГПК України).

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Тобто, згідно із положеннями чинного законодавства України, правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

За своє правовою природою даний Договір є договором суборенди.

Відповідно до ч. 3 ст. 774 Цивільного кодексу України, до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цих Кодексом (ч. 6 ст. 289 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

15.08.17. між позивачем (Суборендарем) та відповідачем (Орендарем) було укладено Договір № ЛК-01/17 суборенди нерухомого майна (далі - Договір), за умовами якого Орендар передає, а суборендар приймає у тимчасове оплачуване користування нежитлові приміщення площею 345,6 кв.м за адресою: Полтавська обл., м. Горішні Плавні, проспект Героїв Дніпра, б. 42 (Об'єкт оренди).

Передача в оренду Об'єкта оренди оформляється актом прийому-передачі (п. 1.5 Договору). Актом прийому-передачі Об'єкта оренди від 15.09.17. Орендар передав, а Суборендар прийняв в суборенду Об'єкт оренди.

Позивач просить суд визнати розірваним з 31.12.17. Договір суборенди нерухомого майна № ЛК-01/17 від 15.08.17., укладений між позивачем та відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 3.1 з моменту його підписання і діє до 31.12.18. включно.

Згідно з п. 2.4.6 Договору Суборендар має право на дострокове припинення (розірвання) Договору у випадках, передбачених Договором.

Одностороннє розірвання Договору можливе тільки за обставинами та в порядку, передбаченими Договором та діючим законодавством України (п. 9.3 Договору).

Положеннями п. 9.5 Договору визначено, що Договір може бути розірваний в односторонньому порядку за вимогою Суборендаря (без укладення додаткової угоди у формі окремого документу за підписами обох сторін), шляхом направлення письмового попередження про це іншій стороні не пізніше, ніж за 30 календарних днів до дати розірвання Договору.

Стаття 188 Господарського кодексу України визначає порядок зміни та розірвання господарських договорів, зокрема в п. 2 зазначено, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Позивач в порядку п. 9.5 Договору 28.11.17. направив на адресу відповідача: м. Київ, вул. Тимошенка, 9 лист № 1 від 27.11.17., в якому повідомив про дострокове розірвання Договору.

Вказаний лист було направлено рекомендованим повідомленням № 235.

Судом враховано, що вірним поштовим індексом відповідача є « 04212», позивачем при направленні листа № 1 від 27.11.17. було зазначено індекс « 04205», однак, у відповідності до даних сайту ПАТ «Укрпошта» за формою відстеження рекомендованих поштових відправлень http://ukrposhta.ua/ua/vidslidkuvati-forma-poshuku рекомендоване повідомлення № 235 надійшло до відділення зв'язку з індексом « 04212» 01.12.17.; 04.12.17. відбулась невдала спроба вручення під час доставки, а 02.01.18. закінчився встановлений термін зберігання поштового відправлення і його було повернуто на адресу відправника.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Як відзначалось судом, положеннями п. 9.5 Договору визначено, що Договір може бути розірваний в односторонньому порядку за вимогою Суборендаря (без укладення додаткової угоди у формі окремого документу за підписами обох сторін), шляхом направлення письмового попередження про це іншій стороні не пізніше, ніж за 30 календарних днів до дати розірвання Договору.

Таким чином Договір № ЛК-01/17 суборенди нерухомого майна від 15.08.17., укладений між позивачем та відповідачем, є розірваним з 29.12.17. в односторонньому порядку, оскільки таке право позивача визначено п. 9.5 Договору, та він ним скористався.

Разом з тим, норми ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнового права та інтересів.

Стаття 13 Конституції України закріплює обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи захищаються судом.

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також у статті 20 Господарського кодексу України, згідно з якою держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме, заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

В законодавстві України не міститься визначення юридичних фактів, однак із практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції слідує, що юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин. Залежно від наявності зв'язку із волею суб'єкта юридичні факти поділяються на події та дії.

Події - це юридично значущі явища, що виникають незалежно від волі людей.

Дії (бездіяльність) - це життєві факти, що є результатом свідомої, пов'язаної з волею діяльності людей, наприклад, правочини, що породжують права і обов'язки; адміністративні акти, які містять приписи зобов'язального характеру; дії, що створюють об'єктивний результат (створення об'єкта інтелектуальної власності). Дії у свою чергу поділяються на правомірні, тобто такі, що відповідають правовим нормам, і неправомірні, які суперечать закону, є правопорушеннями.

Судом встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних або юридичних осіб. Суд встановлює факти, що мають юридичне значення, у випадках неможливості їх посвідчення в іншому порядку.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Проаналізувавши зміст вимоги про визнання договору розірваним з конкретної дати, суд дійшов висновку, що фактично остання не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, а спрямована на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції суду, який, як орган державної влади, зобов'язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Тобто, вимога про визнання договорів розірваними з конкретної дати за своєю суттю є вимогою встановити юридичний факт, який може встановлюватись лише під час вирішення спору про право, а тому вимоги позивача не можуть виступати самостійним предметом спору і відповідно способом захисту (вказану правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду України від 04.03.10. у справі № 6/403). Встановлення цивільного факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог (правова позиція, викладена в постанові Вищого господарського суду України від 29.03.11. у справі № 3/64).

Таким чином, відповідна вимога про визнання договору розірваним не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить повноваження щодо встановлення наявності чи відсутності фактів, що мають юридичне значення, на відміну від місцевих загальних судів, які розглядають справи за заявами про встановлення наявності чи відсутності фактів, що мають юридичне значення, в окремому провадженні. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин (вказану правову позицію викладено в постановах Вищого господарського суду України від 16.02.11. у справі № 5/107 та від 08.08.12. у справі № 5024/180/2012).

Фактично позивач звернувся до суду з вимогою про встановлення певного факту, що виходить за межі повноважень господарських судів, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, тобто обраний позивачем спосіб захисту своїх прав у відповідній частині не відповідає способам, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права (правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 26.10.17. у справі № 908/3377/16).

Враховуючи все викладене вище, суд дійшов висновку, що пред'явлена вимога про визнання договору розірваним з конкретної дати не узгоджується із способами захисту прав і інтересів, не призводить до поновлення порушеного права позивача, не відповідає визначеним ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України способам захисту прав та інтересів.

Як зазначається у постанові Верховного Суду України від 13.07.2004 р. у справі №10/732, дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способах захисту прав, суд зобов'язаний відмовити у позові.

За таких обставин, позовні вимоги позивача суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, ч. 9 ст. 165, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Суддя Т.М. Ващенко