ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
УХВАЛА

"08" травня 2018 р.

Справа № 924/336/18

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заверухи С.В., розглянувши матеріали заяви про забезпечення позову, поданої приватним акціонерним товариством „Зернопродукт МХП”, м. Миронівка Миронівського району Київської області

без повідомлення заявника та інших учасників справи

встановив:

07 травня 2018 року до господарського суду Хмельницької області від приватного акціонерного товариства „Зернопродукт МХП” надійшла заява в порядку ст.ст. 136-139 ГПК України, в якій останній просить суд накласти арешт на належне позивачу зерно кукурудзи 3 класу в кількості 22164883 кг, зерно пшениці м’якої 3 класу в кількості 7423167 кг, та зерно соняшника 3 класу в кількості 2249613 кг, яке знаходиться на зберіганні у відповідача згідно договору складського зберігання зерна № 17/07-2017/СП від 17.07.2017р.

В обґрунтування поданої заяви заявник зазначає, що 17.07.2017р. між приватним акціонерним товариством „Зернопродукт МХП” (позивач або поклажодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю „Сапоніт-Інвест” (відповідач або зерновий склад) укладено договір № 17/07-2017/СП складського зберігання зерна. Відповідно до вказаного договору зерновий склад зобов’язується прийняти, доробити, зберігати і відвантажити на першу вимогу передане поклажодавцем зерно, останньому чи його довіреній особі, а поклажодавець зобов’язується оплатити надані послуги згідно даного договору. Крім того, відповідно до п. 3.2. договору поклажодавець вправі в будь-який час вимагати повернення переданого на зберігання зерна. Така вимога оформляється в письмовому вигляді та підлягає виконанню протягом 7 (семи) календарних днів з дня її отримання зерновим складом, якщо більший термін не визначений у самій вимозі.

Як вказує заявник у заяві про забезпечення позову, станом на момент написання позовної заяви на зберіганні зернового складу знаходиться наступне зерно, яке належить поклажодавцеві: кукурудза в кількості 22164883 кг, пшениця м'яка 3 класу в кількості 7423167 кг., соняшник 3 класу в кількості 2249613 кг. На підтвердження даної обставини на думку заявника, останнім долучено складські квитанції на зерно: № 137 від 25 жовтня 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 537302 кг.), № 139 від 25 жовтня 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 70471 кг), № 140 від 26 жовтня 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 1121516 кг.), № 141 від 27 жовтня 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 1299951 кг.), № 142 від 30 жовтня 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 2228458 кг.), № 145 від 3 листопада 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 868691 кг.), № 149 від 6 листопада 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 3254609 кг.), № 154 від 10 листопада 2017 року (кукурудза (З класу) в кількості 1248311 кг.), № 155 від 13 листопада 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 2826730 кг.), № 156 від 14 листопада 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 1034296 кг.) , № 160 від 15 листопада 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 1154524 кг.), № 161 від 16 листопада 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 1263542 кг.), № 164 від 17 листопада 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 1342035 кг.), № 165 від 20 листопада 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 1270284 кг.), № 166 від 21 листопада 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 1046700 кг.), № 180 від 15 грудня 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 307120 кг.), № 183 від 18 грудня 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 836540 кг.) , № 184 від 19 грудня 2017 року (кукурудза (З класу) в кількості 226020 кг.), № 185 від 20 грудня 2017 року (кукурудза (3 класу) в кількості 79 980 кг.), № 195 від 30 січня 2018 року (кукурудза (3 класу) в кількості 147803 кг.), № 74 від 16 серпня 2017 року (пшениця м'яка (3 класу) в кількості 1552186 кг.), № 72 від 15 серпня 2017 року (пшениця м'яка (3 класу) в кількості 1070700 кг.), № 67 від 11 серпня 2017 року (пшениця м'яка (3 класу) в кількості 451700 кг.), № 70 від 14 серпня 2017 року (пшениця м'яка (З класу) в кількості 2111440 кг.), № 57 від 4 серпня 2017 року (пшениця м'яка (3 класу) в кількості 608160 кг.), № 51 від 3 серпня 2017 року (пшениця м'яка (3 класу) в кількості 230480 кг.), № 48 від 2 серпня 2017 р. (пшениця м'яка (3 класу) в кількості 607500 кг.), № 209 від 19 квітня 2018 р. (пшениця м'яка (3 класу) в кількості 392721 кг.), № 210 від 3 травня 2018 року (пшениця м'яка (3 класу) в кількості 398280 кг.), № 206 від 11 квітня 2018 року (соняшник (3 класу) в кількості 2 249 613 кг.).

Разом з тим, як зазначає заявник, відвантаження зерна позивачу автотранспортом проводиться неритмічно, мають місце простої автотранспортних засобів перевізників, які подані під відвантаження зерна у зв’язку з вимкненням електроенергії відповідачу за несплату, бойкот робітників, які несвоєчасно отримують заробітну плату, відсутність коштів. Також відвантаження зерна із зернового складу залізничним транспортом не відбувається через закінчення терміну дії договору про експлуатацію під’їзної залізничної колії відповідача.

На підтвердження вищевказаних обставин приватним акціонерним товариством „Зернопродукт МХП” долучено до позовної заяви лист начальника залізничної станції Городенка-Завод № 263 від 01.02.2018р., лист-претензію № 892 від 27.03.2018р., претензію № 35 від 27.03.2018р. про простій 15 автотранспортних засобів із 24.03.2018р. по 26.03.2018р., акти про не відвантаження зерна із зберігання від 30.03.2018р., 26.04.2018р., 03.05.2018р.

На підставі вищевикладеного позивач ставить під сумнів можливість виконання рішення суду по даній справі в разі задоволення позову, утруднення та ухилення від виконання відповідачем своїх зобов’язань згідно договору.

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Порядок забезпечення позову врегульовано положеннями глави 10 розділу І ГПК України.

Відповідно до частини 1 статті 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Так, відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред’явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Як вбачається із змісту поданої заяви, заявник просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на зерно кукурудзи 3 класу в кількості 22164883 кг, зерно пшениці м’якої 3 класу в кількості 7423167 кг, та зерно соняшника 3 класу в кількості 2249613 кг, що належить приватному акціонерному товариству „Зернопродукт МХП” (на думку останнього) та знаходиться на зберіганні у відповідача.

Судом враховується, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на можливість в майбутньому чи припущення щодо можливості вчинення відповідачем дій, спрямованих на утруднення виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Приписами статей 73, 74, 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В той же час, заявником не надано суду жодних належних та допустимих доказів, з якими приписи ст.ст. 136, 137 Господарського процесуального кодексу України пов'язують можливість вжиття заходів забезпечення позову.

Зокрема, доказів фактичного вчинення з боку товариства з обмеженою відповідальністю „Сапоніт-Інвест” або інших осіб дій по відчуженню, знищенню, псуванню (тощо) саме майна позивача (зерна), реалізації майна чи підготовчих дій до його реалізації або ж доказів, що вказане майно (зерно) може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду у разі задоволення позову. Саме лише посилання заявника, без будь - якого документального підтвердження, на утруднення виконання рішення суду та ухилення від виконання відповідачем своїх зобов’язань згідно договору № 17/07-2017/СП від 17.07.2017р. не є достатньою підставою для задоволення поданої заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.

Судом зауважується, що акти про не відвантаження автотранспорту зерна із зберігання від 30.03.2018р., 26.04.2018р., 03.05.2018р. не є безумовним доказом свідчення ускладення або неможливості виконання рішення суду як щодо зобов'язання повернення майна, так і щодо зобов'язання виконання обов'язку передбаченого п. 2.3 договору, оскільки в даному випадку предмет позову не стосується відвантаженню зерна на автотранспорт.

Враховується, що майно на яке просить заявник накласти арешт, є рухомим, індивідуально невизначеним, що в свою чергу, в разі задоволення даної заяви може призвести до порушення прав та законних інтересів інших осіб, зважаючи на те, що на зернових складах відповідача знаходиться майно не тільки приватного акціонерного товариства "Зернопродукт МХП".

Окрім того, заявником не підтверджено жодним доказом інших фактів викладених у заяві (стосовно залізничного транспорту, тощо).

Так, з доданих до заяви матеріалів судом встановлено, що останні (лист начальника залізничної станції Городенка-Завод № 263 від 01.02.2018р., лист-претензія № 892 від 27.03.2018р., претензія № 35 від 27.03.2018р. про простій 15 автотранспортних засобів із 24.03.2018р. по 26.03.2018р.) не містять жодних доказів на підтвердження інших причин, у зв'язку з якими на думку товариства необхідно забезпечувати позов та будь-яких належних доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду або свідчити про ефективний захист порушеного права.

Оцінивши обґрунтованість доводів заявника, відсутність будь - яких доказів в підтвердження даних доводів, встановивши відсутність причин стосовно необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, або призведе до ефективного захисту, суд дійшов висновку про відмову у забезпеченні позову.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 78, 79, 136, 137, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви приватного акціонерного товариства „Зернопродукт МХП” від 05.05.2018р. про забезпечення позову, а саме накладення арешту на належне позивачу зерно кукурудзи 3 класу в кількості 22164883 кг, зерно пшениці м’якої 3 класу в кількості 7423167 кг, та зерно соняшника 3 класу в кількості 2249613 кг, яке знаходиться на зберіганні у відповідача згідно договору складського зберігання зерна № 17/07-2017/СП від 17.07.2017р. відмовити.

Відповідно до ст. 235 Господарського процесуального кодексу України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Згідно ч. 8 ст. 140 ГПК України, ухвалу про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено.

Відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня набрання законної сили ухвали.

Порядок подання апеляційної скарги визначений ст. 257 ГПК України та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI “Перехідні положення” ГПК України.

Ухвалу підписано 08.05.2018р.

Суддя                                                                                                              С.В. Заверуха

Віддрук. 5 прим.: 1 – до справи; 2, 3 - позивачу (08800, Київська область, Миронівський район, м. Миронівка, вул. Елеваторна, буд. 1; 24320, Вінницька область, м. Ладижин, вул. Слобода, 141); 4, 5 – відповідачу (Хмельницька обл., Шепетівський район, с. Плесна; Івано-Франківська обл., м. Городенка, вул. В.Винниченка, 92 В). Всім рекомендованим листом з повідомленням про вручення.