РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року Справа № 918/666/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Огороднік К.М. , суддя Павлюк І. Ю.

секретар судового засідання Саган І.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1,

від відповідача: не з'явився,

розглядаючи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненський Молодіжний Жилий Комплекс" на рішення господарського суду Рівненської області, ухваленого 11.12.17р. суддею Войтюком В.Р. о 15:50 год. у м.Рівному, повний текст складено 18.12.17р. у справі № 918/666/17

за позовом Заступник керівника Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Рівненський МЖК"

про стягнення в сумі 562 015,71 грн. упущеної вигоди

В судовому засіданні 29.03.2018 р. оголошувалась перерва до 26.04.2018 р.

ВСТАНОВИВ:

25.09.2017 року до господарського суду Рівненської області з позовною заявою звернувся Заступник керівника Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Рівненський МЖК" про стягнення 562 015 грн. 71 коп. упущеної вигоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.06.2007р. Інспекцією державного архітектурного будівельного контролю надано дозвіл на виконання робіт № 166 для ТОВ "Рівненський МЖК" на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку №4 в складі 1-го пускового комплексу ІІ-Ї черги будівництва мікрорайону МЖК на вул. Гагаріна в м. Рівне відповідно до проектної документації, затвердженої наказом ТОВ "Рівненський МЖК" від 24.05.2007 року №44-з та зареєстрованої за №156 від 14.06.2007 року. ОСОБА_2 в порушення вимог ст. 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності та Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури м. Рівного (який затверджено рішенням Рівненської міської ради №2703 від 27.12.2012р.) не звернувся у встановленому порядку щодо укладання Договору про пайову участь та не перерахував до бюджету м. Рівного кошти для створення і розвитку інфраструктури міста, чим завдав територіальній громаді збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 562 015,71 грн.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 11.12.2017 року у справі № 918/666/17 (суддя Войтюк Р.В.) позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Рівненський МЖК" на користь Рівненської міської ради 562 015 грн. 71 коп. упущеної вигоди, спричиненої не укладанням договору пайової участі у розвитку інженерно - транспортної інфраструктури м. Рівне. Стягнуто з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Рівненський МЖК" на користь прокуратури Рівненської області 8 430 грн. 24 коп. судового збору за подання позовної заяви.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 11.12.2017 р. у справі № 918/666/17 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято без урахування всіх матеріалів та характеру справи, обставин виникнення та існування спірних правовідносин, містить невідповідність висновків обставинам справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального права, а саме ст.ст. 8, 19 Конституції України, ст. ст. 5, 11, 22, 257, 259, 264, 267, 509, 611, 623, 1166 Цивільного кодексу України, ст. ст. 223-225 Господарського кодексу України, ст. ст. 71, 76 Бюджетного кодексу України, ст. ст. 27-1, 29 Закону України Про планування та забудову територій, ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", та процесуального права (ст. ст. 4-3, 33, 34, 43 ГПК України (в редакції до 14.12.2017), ст.ст. 7, 86 ГПК України (в редакції з 15.12.2017р.), а тому є таким, що підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор заперечує доводи апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Рівненська міська рада не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Безпосередньо в судовому засіданні 29.03.2018 р. учасники справи підтримали свої доводи та заперечення. Після оголошеної перерви в судове засідання 26.04.2018 р. представники Рівненської міської ради та ТОВ "Рівненський МЖК" не з'явились.

Згідно статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали та обставини справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ст. 269 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

15 червня 2007 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю видано дозвіл на виконання будівельних робіт №166 для ТОВ "Рівненський МЖК" на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку №4 в складі 1-го пускового комплексу ІІ-Ї черги будівництва мікрорайону МЖК на вул. Гагаріна в м. Рівне відповідно до проектної документації, затвердженої наказом ТОВ "Рівненський МЖК" від 24.05.2007 року №44-з та зареєстрованої за №156 від 14.06.2007 року. Строк дії дозволу до 31 липня 2008 року.

У подальшому термін дії дозволу на виконання будівельних робіт від 15.06.2007 року №166 неодноразового продовжувався до 01.09.2009 року, до 01.09.2010 року, до 01.09.2011 року.

14.10.2008 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву від 16.09.2008 року № 509-VI, яким Закон України Про планування й забудову територій було доповнено статтею 271, відповідно до якої створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів належить до відання відповідних органів місцевого самоврядування.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст 271 Закону України Про планування і забудову територій, замовник, який має намір здійснити будівництво об'єкта містобудування у населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту полягала у відрахуванні замовником після прийняття об'єкта в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Частиною 10 ст. 271 Закону України Про планування і забудову територій передбачено, що договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше пятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до одержання дозволу на виконання будівельних робіт.

12.03.2011 року набрав чинності Закон України Про регулювання містобудівної діяльності, в звязку з чим Закон України Про планування і забудову територій визнано таким, що втратив чинність.

Частиною 8 ст. 37 Про регулювання містобудівної діяльності (в редакції від 17.02.2011р.) встановлено, що змовник зобов'язаний протягом семи календарних днів з дня видачі дозволу на виконання будівельних робіт або з дня набуття права на виконання таких робіт відповідно до частини п'ятої цієї статті письмово поінформувати виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, місцеву державну адміністрацію за місцезнаходженням об'єкта будівництва про початок виконання будівельних робіт.

Частиною 1 ст. 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності закріплено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до Закону.

Частиною 2 статті 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності якою передбачено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (частина 3 статті 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності).

27.12.2012 року Рівненською міською радою прийнято рішення № 2703 Про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Рівного, яким затверджено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури м. Рівного (надалі - Порядок).

Відповідно до п. 3.1 Порядку договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Рівного укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника до Рівненської міської ради про його укладення, але до прийняття обєкта будівництва в експлуатацію.

Наказом Управління містобудування та архітектури Вмконавчого комітету Рівненської міської ради № 47 від 16.03.2015 року житловому будинку, якій будувався згідно вищезазначеного дозволу на виконання будівельних робіт присвоєно поштову адресу: м. Рівне, вул. Гагаріна, 22.

05.08.2015 р. Управлінням ДАБІ у Рівненській області за № РВ 56 зареєстровано Декларацію про готовність обєкта до експлуатації Будівництво житлового будинку № 4 в складі 1-го пускового комплексу ІІ-Ї черги будівництва мікрорайону МЖК на вул. Гагаріна в м. Рівне.

На момент отримання ТОВ Рівненський МЖК дозволу від 15.06.2007 року № 166 на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку № 4 в складі 1-го пускового комплексу ІІ-Ї черги будівництва мікрорайону МЖК на вул. Гагаріна в м. Рівне діяв Закон України Про планування і забудову територій, який втратив чинність на підставі Закону України Про регулювання містобудівної діяльності від 17.02.2011р., що набрав чинності 12.03.2011р.

Відповідно до п. 2 Перехідних положень Закону України Про регулювання містобудівної діяльності закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 8 Перехідних положень Закону України Про регулювання містобудівної діяльності передбачено, що дозволи на виконання будівельних робіт, отримані до набрання чинності цим Законом, є чинними до завершення будівництва об'єкта.

Статтею 8 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 5 Цивільного кодексу України встановлена дія актів цивільного законодавства у часі. Так, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

У даному випадку, дозвіл на виконання будівельних робіт було видано раніше, ніж набрав чинності Закон України Про регулювання містобудівної діяльності та Рішення Рівненської міської ради № 2703 від 27.12.2012р., а тому, до спірних правовідносин слід застосовувати приписи Закону України Про планування і забудову територій, що діяв на момент видачі дозволу № 166 від 15.06.2007 року.

Стаття 29 Закону України Про планування і забудову територій (Дозвіл на виконання будівельних робіт) не містить будь якого обов'язку замовника (ТОВ Рівненський МЖК) письмово інформувати Рівненську міську раду про початок будівельних робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

При цьому колегія суду, вважає безпідставним посилання місцевого господарського суду на п. 7 Прикінцевих положень Закону України Про регулювання містобудівної діяльності оскільки, вказана норма передбачає необхідність приведення у відповідність до вимог Закону України Про регулювання містобудівної діяльності укладених до моменту набрання ним чинності договорів про пайову участь та жодним чином не встановлює зворотню дію вказаного закону в частині зобовязання замовника звертатися до органу місцевого самоврядування з приводу укладення такого договору, якщо дозвіл на будівництво був виданий до березня 2011 року.

Закон України Про регулювання містобудівної діяльності не встановлює обов'язку замовників будівництва, які на момент набрання ним чинності вже отримали дозволи на виконання будівельних робіт та приступили до будівництва, в будь-який спосіб повідомляти про це виконавчий комітет міської ради та/або місцеву державну адміністрацію.

Відповідно до п. 7 Порядку надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1104 від 30.09.2009 року (що діяв на момент отримання дозволу та його неодноразового продовження), Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю одночасно з наданням дозволу на виконання будівельних робіт або відмовою у його наданні письмово інформує про це місцевий орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Пунктом 13 вищевказаного Порядку передбачено, що строк дії дозволу на виконання будівельних робіт може бути продовжений за зверненням замовника не більше як на один рік. Для продовження строку дії дозволу на виконання будівельних робіт замовник подає інспекції державного архітектурно-будівельного контролю заяву та оригінал дозволу на виконання будівельних робіт. Інспекція державного-архітектурно-будівельного контролю приймає протягом трьох робочих днів з дня надходження заяви рішення щодо продовження строку дії дозволу на виконання будівельних робіт, робить запис у журналі реєстрації та установленому порядку вносить відповідні відомості до реєстру і повертає замовникові оригінал дозволу на виконання будівельних робіт з відміткою про продовження строку дії та одночасно інформує про прийняте рішення орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що у позивача була відсутня інформація про початок будівельних робіт саме з вини ТОВ Рівненський МЖК є безпідставним, оскільки таку інформацію повинен був надати не замовник будівництва, а інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, яка являється структурним підрозділом Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради, тобто виконавчим органом самого позивача.

Таким чином, ТОВ Рівненський МЖК, як замовник будівництва не зобовязаний був звертатися до Рівненської міської ради для укладення договору про пайову участь у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту за тих обставин, що відповідач як замовник будівництва розпочав будівельні роботи у 2007 році, тобто до набрання чинності Закону України Про регулювання містобудівної діяльності від 17.02.2011р., який набрав чинності 12.03.2011р.

Наведене узгоджується з позиціями Верховного Суду України викладених в постановах від 09.08.2017 року у справі № 906/6181/15, від 09.08.2017 року у справі № 908/6184/15, від 09.08.2017 року у справі № 908/51/16, від 09.08.2017 року у справі № 908/61/15.

За приписами ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України (ред. з 15.12.2017) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду

Також у вищевказаних постановах Верховного Суду України вказано, що посилання на постанову Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 908/312/16 (3-1553гс16) (на яку також посилається прокурор у відзиві на апеляційну скаргу) є безпідставним, оскільки у справі № 908/312/16 Верховний Суд України дійшов висновку про задоволення аналогічних позовних вимог щодо стягнення збитків у виді упущеної вигоди із замовника будівництва та про наявність у його діях складу цивільного правопорушення, зазначивши, що реконструкція наявної будівлі без забудови нової земельної ділянки охоплюється законодавчим визначенням забудови і на неї поширюється дія Закону № 3038-VІ, виходячи з тих обставин, що відповідач розпочав виконувати будівельні роботи у 2014 році, тобто під час дії цього Закону.

Як вже зазначалося п. 3.1 Порядку передбачено, що Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Рівного укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника до Рівненської міської ради про його укладення, але до прийняття обєкта в експлуатацію.

Листом № 23-11/6294/6-11 Про пайову участь забудовників у створенні та розвитку інфраструктури населених пунктів Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України надало розяснення, відповідно до яких нормами абзацу першого частини девятої статті 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності також розяснено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту має укладатися до прийняття обєкта будівництва в експлуатацію.

Отже, вищевикладеними висновками встановлено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту повинен укладатись із замовником будівництва до прийняття обєкта будівництва в експлуатацію. Договір є підставою для сплати замовниками будівництва коштів пайової участі у розвитку інфраструктури на території м. Рівного.

Факт прийняття спірного обєкта в експлуатацію підтверджується зареєстрованою 05.08.2015 року Управлінням ДАБІ у Рівненській області декларацією про готовність обєкта до експлуатації № РВ 56.

Враховуючи, що норми ч. 9 ст. 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності носять імперативний характер, на даний час, тобто після введення обєкта в експлуатацію, укладення договору є неможливим.

Відтак, твердження суду першої інстанції про порушення відповідачем вимог ст. 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності та Порядку, є помилковими та не відповідають обставинам справи, оскільки:

- по-перше, дозвіл № 166 від 15.06.2007 р. На виконання будівельних робіт був виданий раніше, ніж вступив в силу Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», а приписами ст. 29 Закону України «Про планування і забудову територій» не покладено обов'язку замовників будівництва, які на момент набрання ним чинності вже отримали дозволи на виконання будівельних робіт та приступили до будівництва, в будь-який спосіб повідомляти про початок будівництва виконавчий комітет міської ради та/або місцеву державну адміністрацію;

- по-друге, договір про пайову участь мав бути укладений до введення обєкта будівництва в експлуатацію, в контексті вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в разі забудови земельної ділянки (будівництва обєкта);

Зважаючи на викладене, між позивачем та відповідачем не виникло зобовязальних правовідносин, а отже, з боку відповідача відсутні будь-які правопорушення прав та інтересів позивача, що можуть бути підставою для застосування такого виду відповідальності, як стягнення збитків (упущеної вигоди).

Частинами 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом статті 1166 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення зобовязання є заподіяння шкоди іншій особі (збитки це грошовий вираз шкоди). На відміну від зобовязань. Які виникають з правомірних актів, цей вид зобовязання виникає з неправомірних актів, яким є правопорушення, тобто протиправне, винне заподіяння шкоди деліктоздатною особою. Деліктне (позадоговірне) зобовязання виникає у випадку, коли заподіював шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобовязальних відносинах або шкоду заподіяно незалежно від існуючих між сторонами зобовязальних правовідносин (п. 10 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.10.2015 р. № 01-06/1837/15).

Підставою цивільно-правової відповідальності є наявність складу правопорушення, що включає в себе певні елементи, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного звязку між протиправною поведінкою і шкодою; вини особи, яка заподіяла шкоду. Наявність чотирьох елементів правопорушення є необхідною умовою для притягнення до відповідальності і відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності, передбаченої главою 82 ЦК України.

На позивача покладений обовязок доказати шкоду (її розмір), протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок; на відповідача відсутність вини.

Згідно з приписами ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями, виходячи зі змісту ст. 217 Господарського кодексу України, визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій, як відшкодування збитків, штрафні санкції, оперативно - господарські та адміністративно - господарські санкції.

У ст.ст. 224, 225 ГК України, на які посилається позивач в якості підстави для стягнення з відповідача збитків, закріплено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, крім іншого, включаються також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Аналізуючи вищевикладене, суд зазначає, що відшкодування збитків (в контексті нормативного обґрунтування заявлених вимог) є видом відповідальності за правопорушення при здійсненні господарської діяльності. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Як і будь-яка інша юридична відповідальність, господарсько-правова відповідальність ґрунтується на певних правових підставах. Це нормативні підстави, тобто сукупність норм права про відповідальність субєктів господарських відносин. По-друге, це правосуб'єктність правопорушника, тобто сторонами правовідносин щодо застосування відповідальності у спорі, що розглядається у рамках господарського процесу, можуть бути підприємства, установи, організації тощо.

Третя підстава це протиправні дії або бездіяльність особи (осіб), що порушують права і законні інтереси потерпілої особи. Зазначена підстава складається з чотирьох елементів, які називаються умовами господарсько - правової відповідальності. До них відносяться:

- наявність факту порушення, тобто порушення норми закону, внаслідок чого завдаються збитки або інша майнова шкода правам та інтересам потерпілого (позивача у справі);

-протиправність поведінки правопорушника;

-причинний звязок між протиправною поведінкою порушника і завданими потерпілому збитками;

-вина правопорушника.

Виходячи з норм цивільного законодавства, позивач має довести наявність збитків, їх розмір, протиправність поведінки правопорушника та причинний зв'язок між протиправними діями відповідача та завданими позивачу збитками. Сукупність (склад) чотирьох названих умов утворює юридично-фактичні підстави господарсько-правової відповідальності. Для застосування майнової відповідальності у вигляді відшкодування збитків потрібна наявність усіх чотирьох умов.

В даному випадку позивач вбачає свої збитки у сумі 562 015,71 грн. в тому, що відповідно до приписів ст. 40 Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник мав звернутися до органу місцевого самоврядування щодо укладення договору про пайову участь та надати документи, що підтверджують вартість будівництва (реконструкції) об'єкта містобудування, з техніко-економічними показниками. Договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту мав укладатися не пізніше п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття обєкта будівництва в експлуатацію.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, зокрема, у вигляді відшкодування збитків.

Згідно із ч. 1-2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановленихстаттею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно зі ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором.

Частиною 4 ст. 623 Цивільного кодексу України встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

З аналізу Закону України Про регулювання містобудівної діяльності вбачається, що не передбачено прямого обовязку щодо сплати відповідачем паю, а передбачено укладення договору на підставі якого відповідач зобовязаний сплатити пай, або у разі невиконання, сплатити збитки.

Необхідно також зазначити, що договір на пайову участь між сторонами не укладався, позивач до суду з позовом щодо спонукання відповідача укласти такий договір не звертався.

Оскільки договір пайової участі до прийняття обєкта будівництва в експлуатацію між сторонами не укладався, позивач не звернувся до суду з позовом про спонукання відповідача укласти відповідний договір, отже, у встановленому законом порядку не встановлені розмір та строк сплати пайової участі.

В даному випадку обовязок щодо сплати не витікає ні з договору, ні з закону, тому підстав для стягнення з відповідача збитків не вбачається. Це в свою чергу підтверджує помилковість висновків суду першої інстанції про виникнення у відповідача обовязку сплатити позивачу упущену вигоду спричинену не укладенням договору про пайову участь.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 06.09.2017 року у справі № 908/100/16, від 13.09.2017 року у справі № 908/378/16.

Як вже зазначалося вище цивільно-правова відповідальність за завдання майнової шкоди наступає за наявності цивільного правопорушення, яке складається з наступних елементів: наявність майнової шкоди, протиправна поведінка (дії чи бездіяльність) заподіювача, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та майновою шкодою, вина.

За загальним правилом, з урахуванням статті 74 Господарського процесуального кодексу України (в редакції з 15.12.2017 р.), відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України позивач повинен довести наявність збитків (їх розмір), порушення зобовязання заподіювачем та причинний зв'язок між ними.

Таким чином, позивачем не надано обґрунтування заявленого розміру збитків та визначення правового походження зазначених збитків, склад збитків та інших умов, передбачених главою 25 Господарського кодексу України, зокрема ч. 2 ст. 224, ст. 225 зазначеного кодексу.

Позивачем не надано доказів та не доведено того, що відповідач порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності; що одержання доходів безпосередньо від ТОВ Рівненський МЖК та у визначеному позивачем розмірі було заплановано в бюджеті міста Рівне на відповідні роки; що він міг і повинен був отримати визначені доходи від відповідача в розмірі 562 015,71 грн. і тільки дії бездіяльність відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати вказаний прибуток.

За своїм змістом поняття інфраструктури включає до себе сукупність споруд, будівель, систем і служб, необхідних для функціонування і забезпечення умов життєдіяльності суспільства. Положення законодавства, на які посилається позивач, вказують на необхідність участі замовника об'єкта будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту, його інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури.

Однією зі складових місцевого бюджету є бюджет розвитку, надходження якого, згідно з пунктом 4-1 частини 1 статті 71 Бюджетного кодексу України, включають кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, отримані відповідно до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

В той же час, відповідно до змісту частини 2 статті 76 Бюджетного кодексу України, рішенням про місцевий бюджет визначаються, зокрема: загальна сума доходів видатків та кредитування місцевого бюджету (з розподілом на загальний та спеціальний фонди); доходи місцевого бюджету за бюджетною класифікацією (у додатку до рішення).

Таким чином, вихідним при визначенні неодержаного доходу (втраченої вигоди) міського бюджету міста Рівного є планування таких доходів і відповідне їх відображення в рішеннях про місцевий бюджет.

У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази наявності запланованих у бюджеті м. Рівного надходження спеціального бюджету мста Рівного та витрат на розвиток інфраструктури населеного пункту. Водночас, у позові не було обґрунтовано, в чому полягає необхідність надходжень та витрат на розвиток міської інфраструктури у звязку із здійсненим будівництвом, не надав належного розрахунку, яким планувалось отримання Рівненською міською радою таких надходжень, у тому числі від відповідача грошових коштів у розмірі 562 015,71 грн. для створення та розвитку інфраструктури міста.

Відповідач не порушив вимог чинного законодавства, а отже в його діях/бездіяльності відсутній склад цивільного правопорушення, а тому до нього не можуть бути застосовані заходи впливу (санкції) за порушення у сфері господарювання.

Крім того, висновок суду першої інстанції про порушення відповідачем статті 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності не відповідає обставинам справи, оскільки право оферти мав як відповідач, так і позивач, але договір пайової участі не був укладений. Позивачем не надано будь-яких доказів намагання протягом 10 років з моменту видачі дозволу на початок виконання будівельних робіт від 15.06.2007 року, про який він достовірно знав, укласти договір про пайову участь та/або зобовязати відповідача укласти такий договір.

За таких обставин, висновок суду про доведеність обставин про те, що позивач отримав збитки у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) у конкретному розмірі є необґрунтованими.

Таким чином, враховуючи відсутність договірних зобовязань між сторонами, недоведеності протиправності у діях відповідача та причинно-наслідкового звязку між бездіяльністю відповідача та недоотриманням позивачем коштів, то склад цивільного правопорушення є недоведеним, адже в даному випадку відсутня неправомірна бездіяльність відповідача у звязку із неповідомленням позивача про здійснення будівництва житлового будинку та не зверненням до позивача про укладення договору про пайову участь, оскільки позивачу було достовірно відомо про видачу 15.06.2007 року для ТОВ Рівненський МЖК дозволу на початок виконання будівельних робіт і подальше щорічне продовження терміну дії такого дозволу, яке здійснювалося структурними підрозділами самого позивача.

Частиною 4 статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що господарським судом Рівненської області при прийнятті оскаржуваного рішення не було в повному обсязі враховано усі обставини справи, невірно застосовано норми матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Рівненський МЖК" задоволенню.

Зважаючи, що в позові відмовляється за безпідставністю вимог, заява відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 129 ГПК України суд проводить новий розподіл судових витрат, згідно якого витрати по сплаті судового збору за розгляд спору в судах першої та апеляційної інстанції покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, п. 4 ч. 1 ст. 277, ст.ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Рівненський МЖК" задоволити.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 11.12.2017 р. у справі № 918/666/17 скасувати. Прийняти нове рішення.

В позові відмовити.

Стягнути з прокуратури Рівненської області (р/р 5371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, в Головному Управлінні Державної Казначейської служби України, код класифікації видатків 2800) на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Рівненський МЖК" (33003, м. Рівне, вул. М.Струтинської, 13-Б, ) 12645,37 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

3. Доручити господарському суду Рівненської області видати наказ.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому ст.ст. 287-289 ГПК України.

5. Справу № 918/666/17 повернути господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "02" травня 2018 р.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Павлюк І. Ю.