донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

25.04.2018 справа №913/951/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача): суддів: справу розглянуто в порядку письмового провадження без виклику учасників справи ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
розглянувши апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

на рішення господарського суду Луганської області
від16.01.2018 (повний текст складено та підписано 22.01.2018)
у справі№913/951/17 (суддя Масловський С.В.)
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ
до Комунального підприємства "Первомайськтеплокомуненерго" Первомайської міської ради, м. Золоте, Луганська область
простягнення 134578,20 грн
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року до господарського суду звернулось Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ (далі Позивач) з позовною заявою до Комунального підприємства "Первомайськтеплокомуненерго" Первомайської міської ради, м. Золоте, Луганська область (далі Відповідач) про стягнення 134 578,20 грн., з яких: 81 749,39 грн. основний борг, 5 247,75 грн. 3% річних, 27 075,57 грн. інфляційні витрати та пеня 20 505,49 грн.

Рішенням господарського суду Луганської області від 16.01.2018 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Первомайськтеплокомуненерго" Первомайської міської ради задоволені частково: з Відповідача на користь Позивача стягнуто суму основної заборгованості у розмірі 81 749,39 грн., інфляційні втрати в сумі 27 075,57грн., 3% річних в сумі 5 247,75 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні 20 505,49грн. пені за несвоєчасне виконання грошових зобовязань та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення означених вимог, а також відшкодувати судові витрати за рахунок Відповідача.

Зокрема, скаржник зазначає про невірне застосування місцевим судом норм Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" через безпідставне наділення Позивача статусом "енергопостачальної компанії", що цілком не відповідає ліцензованій діяльності та статуту підприємства, яке здійснює постачання природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених договорів.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 26.02.2018 у справі №913/951/17 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ на рішення господарського суду Луганської області від 16.01.2018 та встановлено строк учасникам справи по 19.03.2018 включно надати до Донецького апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшло.

Після проведення підготовчих дій в порядку ст. 267 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 27.03.2018 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ на рішення господарського суду Луганської області від 16.01.2018 призначено до розгляду без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в світлі ч. 10 ст. 270 цього Кодексу, оскільки ціна позову в означеній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За таких обставин, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

Враховуючи положення ч.ч. 13, 14 ст. 8 ГПК України фіксація розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) не здійснюється.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи, встановлені наступні обставини:

- укладення 26.12.2013 між сторонами Договору купівлі-продажу природного газу №263/15-КП-20, відповідно до умов п.1.1 якого Позивач зобовязується передати у власність Відповідачу у 2015 році природний газ, ввезений на митну території України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1, а Відповідач прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору;

- факт укладання між сторонами Додаткових угод №1 від 10.02.2015,№2 від 10.03.2015, №3 від 15.04.2015, №4 від 15.05.2015, №5 від 05.06.2015, №6 від 20.07.2015, №7 від 30.07.2015, №8 від 15.10.2015, №9 від 22.10.2015, №10 від 02.11.2015, №11 від 25.11.2015 до Договору купівлі-продажу природного газу №263/15-КП-20 від 26.12.2013 про зміну ціни газу шляхом внесення змін до п.5.2. Договору;

- підписання сторонами актів прийому-передачі природного газу в період з 31 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року від 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015, 30.04.2015, 31.10.2015, 30.11.2015, 31.12.2015 на загальну суму 81 749,39 грн.;

- факт невиконання Відповідачем зобов'язань з оплати поставленого природного газу в строк встановлений п. 6.1. Договором, що є порушенням приписів ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та є підставою для стягнення суми заборгованості у розмірі 81 749,39 грн., а також, як наслідок, підставою стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 5 247,75 грн. та інфляційних витрат в розмірі 27 075,57 грн., нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на неналежне виконання Відповідачем своїх зобов'язань за Договором в частині своєчасного внесення оплати за поставлений природний газ внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 81 749,39грн. Враховуючи умови договору та приписи діючого законодавства, Позивачем нараховано на суму заборгованості пеню в розмірі 20 505,49 грн. за загальний період прострочення з 17.02.2015 по 14.07.2016 (нарахування здійснено за кожним актом окремо), а також на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 3% річних у розмірі 5 247,75 грн., та інфляційні витрати в 27 075,57 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з мотивів доведеності факту прострочення виконання зобовязання з оплати вартості поставленого газу за січень 2016 року за договором на купівлю-продаж природного газу №263/15-КП-20 від 26.12.2013 протягом заявленого Позивачем періоду, що є підставою для нарахування 3% річних у розмірі 5 247,75 грн., та інфляційні витрати в розмірі 27 075,57 грн. При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, судом першої інстанції зроблено висновок про розповсюдження на Відповідача дії приписів ч.2 ст.2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" №85-VІІІ від 13.01.2015, які встановлюють мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення АТО.

Відмова у задоволенні вимог про стягнення пені стала підставою для звернення Позивача з апеляційною скаргою до суду. В іншій частині рішення господарського суду не оскаржується.

Колегія суддів погоджується з такими висновками господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з вимог позовної заяви, Позивачем на підставі п. 7.2. Договору завялено до стягнення суму пені у розмірі 20 505,49грн. за загальний період прострочення 17.02.2015 по 14.07.2016 (нарахування здійснено за кожним актом окремо).

Разом із тим, ст. 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" №85-VІІІ від 13.01.2015 встановлено мораторій на час, визначений у ст.1 цього Закону (далі Закон України №85-VІІІ від 13.01.2015) на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції. Вказана норма щодо мораторію на нарахування пені є спеціальною та підлягає переважному застосуванню за наявності відповідних підстав по відношенню до загальних положень, які регламентують право на стягнення такої пені (приведені в п. 30 цієї постанови).

Посилаючись в апеляційній скарзі на невірне застосування місцевим судом норм Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 внаслідок безпідставного наділення Позивача статусом "енергопостачальної компанії", Скаржник на власний розсуд тлумачить та визначає коло господарюючих субєктів, на яких розповсюджується дія ст.2 цього Закону через визначення терміну "енергопостачальна компанія" в розумінні визначень, наведених в Законі України "Про електроенергетику" та ст. 275 Господарського кодексу України.

Колегія суддів звертає увагу Позивача, що Закон України "Про електроенергетику" взагалі не підлягає застосуванню до розглядуваних спірних правовідносин, повязаних з поставкою природного газу, а ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 як спеціальна норма стосовно встановленого мораторію, містить в собі автономну категорію "енергопостачальна компанія" по відношенню до загальної ст. 275 Господарського кодексу України.

Так, віднесення субєкта до "енергопостачальної компанії" в розумінні ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015, для цілей визначення можливості застосування мораторію, обумовлено виключно ознаками, наведеними в цій статті та не залежить від необхідної відповідності такого визначення "енергопостачальника", наведеного в ст. 275 Господарського кодексу України.

Такими спеціальними нормативними ознаками енергопостачальної компанії, визначеними у ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015, є:

- здійснення поставок енергоресурсів;

- споживання цих енергоресурсів виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг;

- надання виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, обумовлених споживанням енергоресурсів, цих послуг в районі проведення антитерористичної операції.

Апеляційний суд вважає, що наведене ним тлумачення змісту ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 є таким, що відповідають меті її запровадження, враховуючи, що встановлений законодавцем мораторій на вимоги Позивача до Відповідача щодо спірної суми пені за своєю сутністю є компенсаційним засобом держави для виробників/виконавців житлово-комунальних послуг, так само як і ст. 8 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" запроваджено мораторій на вимоги щодо нарахування та стягнення пені зі споживачів за прострочення платежів за житлово-комунальні послуги (у тому числі з газопостачання).

Дійсно, тією мірою, якою виконавці/виробники житлово-комунальних послуг обмежені законодавчо у нарахуванні пені по відношенні до споживачів таких послуг, які знаходяться на території проведення антитерористичної операції, держава пропорційно та з урахуванням забезпечення суспільного інтересу відносно обставин, які в силу ст.ст.2, 17 Конституції України відносяться до виключної сфери компетенції/відповідальності держави (проведення АТО), Позивач, який перебуває під державним управлінням, також обмежений в цьому праві відносно виробників/виконавців житлово-комунальних послуг на території проведення антитерористичної операції (зокрема Відповідача), що в повній мірі відповідає критеріям правомірного втручання в право мирного володіння у розумінні ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що факт поставки природного газу Позивачем Відповідачу в межах договору на купівлю-продаж природного газу №263/15-КП-20 від 26.12.2013, заборгованість з оплати якого є підставою та базою для нарахування стягуваної пені, Відповідачем визнається та не заперечується. В той час, передбачене п.1.2 договору на купівлю-продаж природного газу №263/15-КП-20 від 26.12.2013 використання такого природного газу кінцевими споживачами та спосіб поставки, що передбачає використання газотранспортних та газорозподільних мереж (п.п.3.1, 4.1 договору), дозволяє в контексті цієї ознаки, наведеної в ст.714 Цивільного кодексу України, однозначно кваліфікувати природний газ як енергоресурс.

Заперечення Скаржника відносно застосування приписів ст.714 Цивільного кодексу України в силу загального характеру по відношенню до ст.275 Господарського кодексу України колегією суддів також відхиляються, оскільки їх предмети регулювання відносно категорії "енергоресурси" взагалі не перетинаються ст.275 Господарського кодексу України передбачає поставку енергії, а не енергоресурсів і підстав для ототожнення означених понять Скаржником не наведено, а судом з матеріалів справи не вбачається.

У цьому звязку, міркування Позивача на користь своєї версії тлумачення змісту ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 відносно прикладів спалювання вугілля, мазуту, дров судом відхиляються як некоректні, оскільки хоча вказані види палива поряд з природним газом і охоплюються категорією "паливно-енергетичні ресурси" в розумінні абз.5 преамбули Закону України "Про енергозбереження", але на відміну від природного газу як обєкта за договором на купівлю-продаж природного газу №263/15-КП-20 від 26.12.2013, не поставляються через певний спосіб доставки (приєднану мережу), передбачений для енергоресурсів ч.1 ст.714 Цивільного кодексу України.

Наявність двох інших критеріїв застосування ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 статусу Відповідача як виконавця житлово-комунальних послуг (газопостачання віднесено до виду житлово-комунальних послуг на підставі п.1 ч.1 ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги") та надання послуг з газопостачання на території проведення антитерористичної операції (м. Золоте віднесено до таких територій на підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України") місцевим судом було встановлено, а Скаржником не спростовано та не оскаржується.

Виходячи з наведеного, нарахування пені за спірним Договором не здійснюється з 07.02.2015.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що приписи ч. 2 ст. 2 Закону України № 85-VIII від 13.01.2015 поширюють свою дію на правовідносини сторін у данній справі, а тому, приймаючи до уваги строк виконання зобовязань відповідно до п. 6.1 Договору, погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про стягнення пені нарахованої за зобовязаннями січня 2015 року квітня 2015 року, жовтня 2015 року грудня 2015року, за період з 17.02.2015 по 14.07.2016 в розмірі 20 505,49грн. не підлягають задоволенню.

Таким чином, будь-яких порушень норм процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Луганської області від 16.01.2018 у справі № 913/951/17 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на Позивача.

Керуючись ст.ст. 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Луганської області від 16.01.2018 у справі № 913/951/17 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у звязку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 02.05.2018.

Головуючий (суддя-доповідач): О.В. Стойка

Судді: І.В. Зубченко

ОСОБА_3