ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/18009/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Мамалуй О.О., Ткач І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Еко"

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Підченко Ю.О.)

від 14.12.2016

та постанову Київського апеляційного господарського суду

(головуючий - Іоннікова І.А., судді - Гончаров С.А., Тарасенко К.В.)

від 25.07.2017

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Тнп.Ком"

до - товариства з обмеженою відповідальністю "Еко"

про стягнення 406 223,54 грн.

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю "Тнп.Ком" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом про стягнення із товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" заборгованості в розмірі 406223,54 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 10754К від 29.12.2011.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ТОВ "Еко" на користь ТОВ "Тнп.Ком" суму основного боргу у розмірі 214 409,98 грн, 3% річних у розмірі 16 743,76 грн, інфляційні втрати у розмірі 175 069,80 грн та судовий збір у розмірі 6 093,35 грн.

Приймаючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача боргу, оскільки ТОВ "Еко" не надано належних доказів оплати встановленої судом суми боргу. Крім того, у зв'язку з простроченням відповідачем строків виконання зобов'язання щодо оплати поставленого товару, суд стягнув 3% річних та інфляційні втрати.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 залишено без змін.

ТОВ "Еко" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами для скасування судових рішень відповідач зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема ст. 43 ГПК України (в редакції до 15.12.2017), ст.ст. 179, 627,629 ЦК України. Стверджує, що господарськими судами необґрунтовано не взято до уваги повідомлення про повернення товару № 1397 від 17.10.2016, на підставі якого має бути зменшена сума оплати за договором поставки № 10754К від 29.12.2011.

Позивач подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає, що постанова апеляційного суду та рішення місцевого суду прийняті із дотриманням вимог матеріального і процесуального права та просить залишити без змін вказані судові рішення. Зокрема, позивач вказує на порушення ТОВ "Еко" строків оплат за договором поставки № 10754К від 29.12.2011. Стверджує, що повідомлення про повернення товару № 1397 від 17.10.2016 жодним чином не стосується спору у цій справі. Повідомив про повне погашення відповідачем боргу за рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі № 910/18009/16.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї і перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

29.12.2011 між ТОВ "Еко" (покупець) та ТОВ "Тнп.Ком" (постачальник) було укладено договір поставки №10754К, відповідно до умов п. 1.1 якого постачальник зобов'язався поставити та передати у власність покупця товари народного споживання в асортименті (номенклатурі, асортименті) та по ціні, які повинні бути узгоджені сторонами договору у специфікації, та в кількості, яку погоджено сторонами у замовленнях на поставку партії товару, а покупець зобов'язався прийняти поставлений постачальником відповідно до умов договору товар та оплатити його вартість в порядку та на умовах, погоджених сторонами у договорі.

В п. 4.2 договору поставки сторони погодили, що постачальник поставляє кожну партію товару відповідно до умов замовлення на його поставку, за цінами, погодженими сторонами договору в специфікації.

Відповідно до п. 7.1 договору поставки покупець сплачує постачальнику за поставлений товар зі спливом 70 календарних днів від дати поставки постачальником.

Як встановлено господарськими судами, на виконання умов договору поставки постачальник, зокрема, в період з 26.11.2013 по 30.01.2014 поставив покупцю товар на загальну суму 442 163, 94 грн, що підтверджується наданими до суду видатковими накладними. ТОВ "Еко" частково оплатив та частково повернув товар на загальну суму 227 753, 96 грн.

Станом на 26.09.2016, відповідач не здійснив остаточних розрахунків за поставлений товар, у зв'язку з чим у нього виник борг перед позивачем в сумі 214409,98 грн.

Статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму; до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст.ст. 193, 198 ГК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати суму боргу за спірним договором поставки в сумі 214409,98 грн, Верховний Суд погоджується зі висновками судів попередніх інстанцій про визнання вимоги позивача про стягнення з відповідача 214 409,98 грн заборгованості по договору поставки належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За таких обставин, Верховний Суд погоджується з правомірністю застосування господарськими судами норм матеріального права в частині нарахування на суму боргу та стягнення із ТОВ "Еко" 175 069,80 грн інфляційних втрат, 16 743,76 грн 3% річних. При цьому судами були вчинені необхідні дії з перевірки розрахунку суми позовних вимог вказаного у позовній заяві, зокрема в частині встановлення періоду нарахування із врахуванням розміру основного боргу, що підлягає стягненню.

Аргумент відповідача про повідомлення щодо повернення товару №1397 від 17.10.2016 на суму 66 725, 33 грн як на підставу зменшення суми боргу, відхиляються Верховним Судом, оскільки за вказаним повідомленням поверненню підлягає товар, який поставлено відповідно до договору №12546К від 04.02.2014. Підставою позовних вимог ТОВ "Тнп.Ком" до ТОВ "Еко" у цій справі є неналежне виконанням відповідачем умов договору поставки № 10754К від 29.12.2011 за товар поставлений в період з 26.11.2013 по 30.01.2014. Повідомлення про повернення товару №1397 від 17.10.2016 не стосується спору у цій справі.

Посилання відповідача у касаційній скарзі на акт звірки взаємних розрахунків № 3128 від 28.02.2017, платіжні доручення за грудень 2016 року по лютий 2017 року відхиляються Верховним Судом, оскільки такі документи були подані як додатки до касаційної скарги. Як свідчать матеріали справи, вказані докази не подавалися до судів попередніх інстанцій. Відповідно до ч. 2 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції та рішення першої інстанції прийняті з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування немає.

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно з ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись п. 13 ст. 8, ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 у справі за № 910/18009/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді О. Мамалуй

І. Ткач