РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.04.2018Справа № 910/23529/17

За позовом: Фермерського господарства "Денишівське"

до: Державного підприємства "Укрриба"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонду державного майна України

про визнання договору недійсним.

Суддя Шкурдова Л.М.

Секретар судового засідання Баринова О.І.

Представники сторін:

від позивача - Дегліс М.В. - керівник, Ганько С.М. за дов.

від відповідача - Ільчук Н.В. за дов.

від третьої особи - Іжаківський А.О. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа № 910/23529/17 за позовом фермерського господарства «Денишівське» до державного підприємства «Укрриба» про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.02.2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір зберігання державного майна № 3/16, а 04.02.2016 року також додаткову угоду до нього, за якими поклажодавець (відповідач) передає, а зберігач (позивач) приймає на відповідальне зберігання згідно з актом приймання-передачі нерухоме державне майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставів, які обліковуються на балансі поклажодавця і передані йому на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України «Про передачу гідротехнічних споруд» від 6 травня 2003 року № 126/752. У зв'язку з тим, що передача спірного державного майна відбулася без дозволу Фонду державного майна України, а відповідачем перевищено свою компетенцію як балансоутримувача такого майна, позивач вважає, що договір зберігання державного майна від 01.02.2016 року № 3/16 та додаткову угоду від 04.02.2016 року до нього укладено з порушенням вимог чинного законодавства, а відтак останні підлягають визнанню недійсними. Крім того, позивач зазначає, що передане йому майно взагалі не обліковується як державне та не може бути об'єктом оперативного управління позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2018 року у справі

№ 910/23529/17 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

01.02.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти позову заперечив з огляду на відсутність у позовній заяві аргументованих підстав невідповідності спірного договору нормам законодавства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2018 року у справі

№ 910/23529/17 до участі у справі залучено Фонд державного майна України у процесуальному статусі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

27.03.2018 року судом одержано пояснення третьої особи, у яких зазначено, що Фонд державного майна України не є органом управління майном, яке є предметом договору зберігання державного майна від 01.02.2016 року № 3/16.

В судовому засіданні 03.04.18 ухвалено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 26.04.2018 року.

У судовому засіданні 26.04.2018 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.02.2016 року між фермерським господарством «Денишівське» (зберігач, позивач) та державним підприємством «Укрриба» (поклажодавець, відповідач) укладено договір зберігання державного майна № 3/16 (надалі - договір),

Згідно з п.1.1 Договору поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання згідно з актом приймання-передачі нерухоме державне майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставів, які обліковуються на балансі поклажодавця і передані йому на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України «Про передачу гідротехнічних споруд» від 6 травня 2003 року № 126/752.

Згідно п. 1.2 договору, об'єктом зберігання є гідротехнічні споруди рибницьких ставів - майно, що перебуває в державній власності відповідно до п. 1.1. договору.

Зазначене майно розташоване за адресою: Житомирська область, Романівський район, в межах Соболівської сільської ради (п. 1.3 договору).

Приписами п. 7.1 договору встановлено, що договір набуває чинності з дня підписання акту приймання-передачі згідно п. 4.1 договору і діє до укладення договору оренди.

У матеріалах справи наявний відповідний акт від 01.02.2016 року приймання-передачі гідротехнічних споруд, які передаються на зберігання, підписаний уповноваженими представниками сторін, що є підтвердженням прийняття вказаного вище майна на зберігання.

04.02.2016 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до Договору, пунктом 1 якої встановлено, що відповідно до ст. 944 ЦКУ поклажодавець надає згоду зберігачеві на користування майном, переданим останньому на зберігання в порядку даної додаткової угоди до договору зберігання, а зберігач засвідчує свою обізнаність з усіма властивостями майна та його цільовим призначенням. Зберігач здійснює використання майна відповідно до «Правил технічної експлуатації гідротехнічних споруд рибоводних господарств», затверджених наказом Державного департаменту рибного господарства України від 13.01.2004 № 6 та «Виробничої програми», що розроблена зберігачем та погоджена із поклажодавцем і є невід'ємною частиною даної додаткової угоди до договору зберігання.

Частиною 1 ст. 936 ЦК України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 944 ЦК України зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Тобто, законодавство допускає можливість користування зберігачем майном, переданим йому на зберігання за умови надання згоди поклажодавцем.

Як вбачається з матеріалів справи, згода на користування майном, переданим на зберігання, була надана відповідачем позивачу шляхом укладення додаткової угоди від 04.02.2016 р. до Договору, якою були встановлені умови користування майном.

Згідно з ч. 2 ст. 628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що сторони при врегулюванні своїїх відносин в договірному порядку не обмежені вибором лише одного виду договору, а можуть поєднати в одному договорі на власний розсуд елементи різних договорів, виходячи із змісту правовідносин, які виникають між сторонами.

Судом встановлено, що Договір з урахуванням положень Додаткової угоди від 04.02.2016 р. містить зобов'язання зберігача щодо зберігання майна за плату, а також право зберігача здійснювати користування майном за плату.

За змістом ч. 1 ст. 759 ЦК України передання майна у користування за плату на певний строк здійснюється за договором найму.

Відтак, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами Договір є змішаним договором і містить елементи договору зберігання та договору найму. Відтак в силу положень ч. 2 ст. 628 ЦК України до відносин, що виникли між сторонами на підставі Договору застосовуються також положення законодавства про найм (оренду).

Стосовно тверджень позивача про удаваність спірного договору суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Особливістю удаваного правочину є те, що вчиняючи його, сторони такого правочину обізнані із змістом правовідносин, які мають виникнути на підставі договору, однак, умисно, усвідомлюючи невідповідність форми вчинюваного правочину дійсним намірам, надають йому форми іншої, ніж та, що відповідає суті прав та обов'язків, що виникають між сторонами, приховуючи насправді вчинений правочин з метою одержання певної вигоди, благ чи переваг внаслідок такого приховання правочину.

Стверджуючи про удаваність Договору позивач при цьому всупереч ст. 74 ГПК України, якою на сторін процесу покладено обов'язок доказування обставин, на які вони посилаються, позивач не надав жодного достатнього та допустимого доказу наявності у сторін умислу на приховання дійсного правочину та/або отримання ними певних вигод чи переваг.

Наведені вище обставини щодо умов Договору свідчать про укладення сторонами саме змішаного договору, у якому поєднані елементи договору зберігання та договору найму (оренди).

Відтак, суд погоджується з доводами позивача щодо необхідності застосування до спірного Договору у тому числі положень законодавства про найм (оренду), однак не в силу положень ч. 2 ст. 235 ЦК України (у зв'язку з його удаваністю), а в силу приписів ч. 2 ст. 628 ЦК України, у зв'язку з наявністю в змішаному договорі елементів, у тому числі договору найму (оренди).

Судом встановлено, що передане відповідачу на зберігання та в користування майно на момент укладення Договору перебувало у державній власності та обліковувалося на балансі відповідача згідно спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України "Про передачу гідротехнічних споруд" від 6 травня 2003 року № 126/752. .

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» цей закон регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» об'єктом оренди за цим Законом може бути, зокрема, майно, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Як було зазначено Фондом державного майна України спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства аграрної політики України від 06.05.2003 № 126/752 було прийнято рішення щодо передачі зі сфери управління Фонду державного майна України до сфери управління Міністерства аграрної політики України гідротехнічних споруд, які на момент приватизації не увійшли до статутних капіталів господарських товариств, створених в процесі приватизації на базі підприємств рибного господарства, у тому числі ВАТ «Житомирське обласне рибоводне сільськогосподарське підприємство».

На виконання вказаного наказу Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області групу інвентарних об'єктів (гідроспоруд ставків), що перебували на балансі ВАТ «Житомирське сільськогосподарське рибоводне підприємство», передало на баланс ДП «Укрриба» (на сьогодні орган управління - Державне агентство рибного господарства України), акт приймання- передачі підписано 22.08.2003 р. До вказаних об'єктів, за твердженням Фонду державного майна України, увійшло у тому числі і майно, що є предметом спірного Договору.

Відтак, Фонд державного майна України не є органом управління майном, що є предметом спірного Договору.

Згідно з частинами 2,3 ст. 326 ЦК України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

В силу положень ст. 4 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи є уповноваженими органами управління об'єктами державної власності.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема, ведуть облік об'єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об'єктів.

Пунктом 10 Положення про порядок передачі об'єктів права державної та комунальної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482, право на управління об'єктом передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі.

Отже, питання, пов'язані з укладанням та виконанням спірного договору належать до компетенції уповноваженого органу управління - Державного агентства рибного господарства України.

Пунктом 30 ст. 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» встановлено, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань надають орендодавцям об'єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі.

У матеріалах справи відсутні докази надання уповноваженим органом управління згоди на укладення спірного Договору в частині передачі майна в користування, що суперечить вище наведеним положенням Закону України «Про управління об'єктами державної власності».

При цьому як стверджує позивач, відсутність вище зазначеного погодження є підставою визнання спірного Договору недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільний кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5, 6 встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 ст. 215 Цивільний кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Виходячи із вказаної правової норми, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, господарський суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до положень ст. 16 Цивільний кодексу України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільний кодексу України.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 Цивільний кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права або інтересу. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право чи інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право або інтерес порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права чи інтересу, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права, інтересу особи, яка звернулася з позовом до суду, є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Наслідком прийняття судового рішення має бути реальне поновлення прав та/або інтересів особи, які були порушені.

Позивачем не доведено факту порушення його прав укладенням спірного Договору, не зазначено, які саме його права порушуються, яким чином і які саме права будуть поновлені у разі задоволення позову. Позивачем не доведено того, що відсутність згоди органу управління будь-яким чином порушує його права, як користувача майна та сторони по договору.

Посилання позивача на псування його ділової репутації фактом укладення спірного Договору судом до уваги не беруться, оскільки позивачем не надано жодних доказів наявності будь-якого зв'язку між укладенням Договору та його діловою репутацією, крім того, у разі дійсного порушення права позивача на ділову репутацію, останній не позбавлений звернутися до суду з позовом про захист ділової репутації, обравши спосіб захисту, адекватний вчиненому порушенню права.

Таким чином, надавши оцінку позовним вимогам позивача, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту порушення його прав у зв'язку з укладенням спірного Договору, а тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст.74, 76-80, 129, 236 - 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили через 20 днів з моменту виготовлення повного тексту рішення в разі не оскарження його в установленому порядку. Рішення може бути оскаржене в 20-денний строк до Київського апеляційного господарського суду.

Суддя Шкурдова Л.М.

Дата складення тексту рішення: 04.05.2018р.