номер провадження справи 4/13/18
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2018 Справа № 908/339/18

м. Запоріжжя

За позовом Приватного акціонерного товариства "Єнакієвський металургійний завод" (87504, Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Ілліча, 54, блок 4);

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "АЗОВКАБЕЛЬ" (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Промислова, буд. 2-і);

про визнання недійсним третейського застереження в договорі № 15001219 від 05.08.2015

Суддя Зінченко Н.Г.

Секретар судового засідання Малайдах К.С.

Представники сторін:

Від позивача - не з'явився;

від відповідача - Кузнецова А.С., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 984 від 05.07.2012.

28.02.2018 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява від 21.02.2018 Приватного акціонерного товариства "Єнакієвський металургійний завод" до Приватного акціонерного товариства "АЗОВКАБЕЛЬ" про визнання недійсним третейського застереження, яке викладене в п. п. 9.1, 9.2 договору № 15001219 на поставку товарів, укладеного 05 серпня 2015 року між ПрАТ "Єнакієвський металургійний завод" та ПрАТ "АЗОВКАБЕЛЬ".

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 02.03.2018 відкрито провадження у справі № 908/339/18, справі присвоєно номер провадження 4/13/18. Справу вирішено розглядати у спрощеному провадженні без виклику сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 28.03.2018.

Ухвалою суду від 28.03.2018 суд, на підставі ч. 6 ст. 250 ГПК України, суд постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, продовжив процесуальний строк відповідачу для подання відзиву до 28.03.2018 та проведення підготовчого судового засідання призначив на 25.04.2018. Ухвалою суду від 25.04.2018, суд закрив підготовче провадження у справі № 908/339/18 та призначив справу до розгляду по суті в судовому засіданні на 10.05.2018.

У судовому засіданні 10.05.2018 справу розглянуто, прийнято та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач жодного разу не направив уповноваженого представника в судові засідання, про дату, час та місце яких був повідомлений належним чином шляхом направлення на адресу ухвали суду про відкриття провадження у справі № 908/339/18 від 02.03.2018 та ухвал від 28.03.2018, та від 25.04.2018.

08.05.2018 на адресу господарського суду Запорізької області від позивача надійшла заява, в якій останні просить розглядати справу за відсутності уповноваженого представника ПАТ "Єнакієвський металургійний завод" . Зазначив, що позов підтримує в повному обсязі.

Розглянувши подану заяву, заслухавши думку представника відповідача з цього приводу, судом клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача задоволено.

Відповідно до ч. 4 ст. 202 ГПК України у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи зобов'язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; з'являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов'язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

Приймаючи до уваги, що позивача належним чином повідомлено про дату, місце та час розгляду справи № 908/339/18, враховуючи що від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду справи за відсутності представника позивача за наявними у матеріалах справи документами (доказами).

В позовній заяві позивач просив суд визнати недійсним третейське застереження, яке викладене в п.п. 9.1., 9.2. договору на поставки №15001219 від 05.08.2015. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки № 15001219 від 05.08.2015. На думку позивача третейське застереження у п. 9.2. договору є недійсним, відповідно до ст.ст. 55, 64, 124 Конституції України, ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 11 Закону України «Про третейські суди», ст.ст. 1, 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідач в судовому засіданні 10.05.18 проти позову заперечив в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву від 27.03.2018, просив суд відмовити позивачу в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, суд -

ВСТАНОВИВ:

05.08.2015 між Приватним акціонерним товариством "Єнакієвський металургійний завод" (далі "Покупець") та Приватним акціонерним товариством "Азовкабель" (далі "Постачальник") укладено договір поставки №15001219 (далі договір), за умовами якого, постачальник зобов'язується передати, а покупець - прийняти та оплатити продукцію (далі - товар) на умовах, передбачених цим договором. (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору, кількість, номенклатура, виробник та рік випуску товару вказується в специфікаціях до даного договору, яка є його невід'ємною частиною (далі специфікації).

Згідно із п. 5.2. договору, оплата за поставлений товар буде здійснюватися на протязі тридцяти календарних днів з моменту поставки товару та надання покупцю документів, вказаних в п. 6.4 Договору, якщо інше не передбачено в Специфікаціях.

Датою оплати ресурсів вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця (п. 5.3. договору).

Пунктом 9.1. договору передбачено, що спори та розбіжності, що виникають у зв'язку з виконанням цього договору або стосуються його укладання, зміни, порушень умов, розірвання, недійсності будуть, за можливістю, вирішуватись шляхом переговорів.

Відповідно до п. 9.2. договору, якщо спори та розбіжності, зазначені в п. 9.1. цього договору, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється у відповідності до матеріального права України наступним чином:

- спори, майнові вимоги за якими перевищено еквівалент 10 000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) щодо основної суми зобов'язань, вирішуються в господарських судах України (у відповідності до чинного законодавства України);

- спори, майнові вимоги за якими не перевищено еквівалент 10 000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) щодо основної суми зобов'язань, вирішуються в постійно діючому Регіональному Третейському суду України при Асоціації "Регіональна правова група" (у відповідності до Регламенту вказаного суду), рішення якого є остаточним і обов'язковим для сторін та підлягає виконанню сторонами у строки, вказані в рішенні суду.

Із наданої до господарського суду копії ухвали постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації "Регіональна правова група" від 23.01.18 у справі № 14/39К-17 вбачається, що вказаним судом порушено третейський розгляд справи за позовом ПрАТ "Азовкабель" до ПрАТ "Єнакієвський металургійний завод" про стягнення з відповідача 36 549,47 грн. за порушення умов договору поставки №15001219 від 05.08.2015 та призначено розгляд справи на 23.02.2018.

Результати вирішення вказаного спору постійно діючим Регіональним Третейським судом України при Асоціації "Регіональна правова група" у справі № 14/39К-17 господарському суду не надано.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

При цьому, згідно ст.217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним п.9.2 договору №15001219 від 05.08.2015 позивач посилається на порушення вимог ст.ст. 55, 64 Конституції України та ст.5 Закону України «Про третейські суди».

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Згідно з положеннями ст. 124 Конституції України, делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов'язковий досудовий порядок урегулювання спору. Народ безпосередньо бере участь у здійсненні правосуддя через присяжних. Україна може визнати юрисдикцію Міжнародного кримінального суду на умовах, визначених Римським статутом Міжнародного кримінального суду.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абз. 7 ст. 2, ст. 3 Закону України "Про третейські суди", є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч. 5 ст. 55 Конституції України.

Вказане відповідає правовій позиції викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 10.01.08 у справі № 1-3/2008.

Тому, в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону України «Про третейські суди», є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України.

Третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (ст.125 Конституції України). Отже, з аналізу положень Закону України «Про третейські суди» випливає, що третейські суди є недержавними незалежними органами захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Частинами 1 та 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» унормовано, що цей Закон регулює порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні та встановлює вимоги щодо третейського розгляду з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 2 Закону Закону України «Про третейські суди» визначено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди», юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Господарському суду слід мати на увазі, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Отже, що третейська угода про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Як свідчать наявні матеріали справи, третейську угоду було погоджено між позивачем та відповідачем у вигляді третейського застереження на стадії укладення господарського договору (пункти 9.1. та 9.2 договору).

Судом також враховано, що договір №15001219 від 05.08.2015 підписано та скріплено печатками обох підприємств та у матеріалах справи відсутній протокол розбіжностей, який би свідчив про непогодження позивача із п.п. 9.1. та 9.2. договору.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. А тому, погоджуючи за власним волевиявленням (добровільно) умови договору, укладення та умови якого, як наведено вище, передбачено та не суперечить вимогам законодавства, сторона погоджується із обов'язковістю їх виконання в силу норм статей 525, 526 ЦК України. А тому, як наслідок, третейське застереження, передбачене пунктами 9.1. та 9.2. договору поставки, відповідає приписам статей 2, 5, 12 Закону України "Про третейські суди" і не суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду викладеного у постанові від 27.02.18 у справі № 910/13667/17 (додано).

Позивачем не доведено наявності підстав для визнання спірних пунктів договору недійсним, зокрема позивачем не доведено незаконності змісту правочину, недотримання форми або невідповідність волі та волевиявлення.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги вимоги ч. 1 ст. 74 ГПК України стосовно того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими, не доведеними належними та допустимими доказами, а тому судом визнаються такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 233, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Єнакієвський металургійний завод", Донецька обл., м. Маріуполь до Приватного акціонерного товариства "АЗОВКАБЕЛЬ", Запорізька область, м. Бердянськ відмовити повністю.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст. ст. 240, 241 ГПК України "18" травня 2018р.

Суддя Н.Г.Зінченко

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.