РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.05.2018Справа № 910/22407/17

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомПублічного акціонерного товариства "Укртелеком"
доГоловного управління урядового зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації
прозобов'язання укласти договір оренди
Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

13.12.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" з вимогами Головного управління урядового зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації про зобов'язання укласти договір оренди нерухомого майна в редакції позивача.

13.12.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України ухиляється від укладення з позивачем договору оренди нерухомого майна, який на думку позивача, є обов'язковим для відповідача в силу приписів статті 179 Господарського кодексу України, незважаючи на встановлення позивачем факту користування відповідачем в період з 01.01.2017 по 31.07.2017 приміщенням, що належить позивачу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2017 відкрито провадження у справі № 910/22407/17, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

11.01.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

18.01.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду та клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

26.01.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

09.02.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на відповідь.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

В ході огляду технологічних приміщень позивачем встановлено, що відповідач безпідставно використовує для розміщення свого обладнання індивідуально-визначене нерухоме майно, яка перебуває у власності позивача, а саме кімната 125, корпус 1 на бульварі Т. Шевченка, 18 в м. Києві.

З метою належного оформлення правовідносин між сторонами у відповідності до вимог цивільного законодавства, позивач листом від 27.02.2017 за № 38-вих-80D910-80D914/01-2017 направив на адресу відповідача проект договору оренди.

Позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання відповідача укласти договір оренди нерухомого майна в редакції позивача, в обґрунтування чого посилається на те, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України ухиляється від укладення з позивачем договору оренди нерухомого майна, який на думку позивача, є обов'язковим для відповідача в силу приписів статті 179 Господарського кодексу України, незважаючи на встановлення позивачем факту користування відповідачем в період з 01.01.2017 по 31.07.2017 приміщенням, що належить позивачу.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з приписами частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України ).

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 3 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статі 2 Закону України "Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України" Державна служба спеціального зв'язку та захисту інформації України є державним органом, який призначений для забезпечення функціонування і розвитку державної системи урядового зв'язку, Національної системи конфіденційного зв'язку, формування та реалізації державної політики у сферах криптографічного та технічного захисту інформації, кіберзахисту, телекомунікацій, користування радіочастотним ресурсом України, поштового зв'язку спеціального призначення, урядового фельд'єгерського зв'язку, а також інших завдань відповідно до закону.

Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України "Про телекомунікації" взаємодія операторів телекомунікацій з органами державної влади та органами місцевого самоврядування стосовно отримання ними телекомунікаційних послуг здійснюється на договірних засадах відповідно до законодавства України.

Судом встановлено, що оскільки позивач звернувся до відповідача із пропозицією укласти договір, між сторонами спору виникли переддоговірні відносини.

В силу приписів частини 1 статті 187 Господарського кодексу України переддоговірні спори, що виникають при укладанні господарських договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону, можуть бути предметом розгляду суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.09.2012 у справі № 3-39гс12.

Статтею 20 Господарського кодексу України закріплене право кожного суб'єкту господарювання та споживача на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема, шляхом установлення, зміни і припинення господарських правовідносин.

Верховний Суд України у листі від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами статті 16 Цивільного кодексу України" роз'яснив, що у зобов'язаннях по укладенню господарських договорів можливість вимагати укладення договорів у судовому порядку закріплюється законодавчо.

Поряд із цим, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Такої ж правової позиції дотримується Вищий господарський суд України від 01.06.2016 у справі № 910/268/16, від 10.05.2016 у справі № 920/1837/14.

Згідно з частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об'єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

У відповідності до частини 1 статті 284 Господарського кодексу України істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Так, за змістом пункту 1.1 проекту договору оренди нерухомого майна товариства (технологічні приміщення), наданого позивачем, орендодавець (Публічне акціонерне товариство "Укртелеком") передає, а орендар (Головне управління урядового зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації) бере у строкове платне користування приміщення (майно), розташоване в м. Києві, на 1 поверсі 4-поверхового будинку № 18, корпус 1, кім. № 125 по бульвару Тараса Шевченка, загальною площею 18,9 м2 технологічних приміщень.

Як вбачається з позовної заяви, загальну площу технологічних приміщень в кімнаті № 125 корпусу 1 будинку № 18, яка використовується відповідачем, позивачем визначено відповідно до акту проведення інвентаризації обладнання від 08.08.2017, підписаного представниками Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", Головного управління урядового зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації та представниками Служби безпеки України, у розмір 18,9 м2 .

Проте, судом не може бути прийнятий вказаний акт в якості належного та допустимого доказу використання відповідачем в період з 01.01.2017 по 31.07.2017 частини кімнати № 125 в розмірі 18,9 м2, оскільки інвентаризація обладнання Головного управління урядового зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації та Служби безпеки України, розташованого у вказаному приміщенні було здійснено лише 08.08.2017.

Таким чином, позивачем належним чином не підтверджено використання відповідачем в період з 01.01.2017 по 31.07.2017 частини кімнати № 125 саме в розмірі 18,9 м2.

Надані позивачем листи щодо оформлення перепусток на 2014-2018 роки, витяги з журналу реєстрації відвідувачів та фотоматеріали в підтвердження опломбування кімнати № 125 не підтверджують використання відповідачем в період з 01.01.2017 по 31.07.2017 частини кімнати № 125 в розмірі 18,9 м2.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про те, що сторонами не було погоджено всіх істотних умов договору, зокрема щодо об'єкту оренди (розміру орендованого приміщення) у редакції, запропонованій позивачем.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання укладеним договору, на визначених в проекті позивача умовах, задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 74, ст.ст. 76-79, ст. 86, ст. 123, ст. 129, ст.ст. 232-233, ст.ст. 237- 238, ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Профі-Строй" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про зобов'язання укласти договір поставки на умовах запропонованого позивачем проекту договору, відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Н.Б. Плотницька