КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2018 р. місто Київ Справа №910/16723/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Гончарова С.А.

Яковлєва М.Л.

за участю секретаря судового засідання : Цибульського Р.М.

за участю представників учасників справи: згідно з протоколом судового засідання від 26.04.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" в особі Чернівецької дирекції Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 (повний текст підписано 04.12.2017) у справі № 910/16723/17 (суддя Літвінова М.Є.)

За позовом Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна"

до Публічного акціонерного товариства "Укрпошта"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

ОСОБА_3

про стягнення 26 000, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Страхова компанія "Універсальна" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" (далі - відповідач) про стягнення 26 000, 00 грн. в порядку регресу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в результаті ДТП, яка сталася 16.09.2016 у с. Зеленів Чернівецької області за участі ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки "ГАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_1, та автомобіля "Mercedes-Benz", реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4,винним визнали ОСОБА_3, який керував транспортним засобом, що належить Публічному акціонерному товариству "Укрпошта". Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «ГАЗ» д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована позивачем на підставі договору. Так, власник пошкодженого автомобіля звернувся до позивача як до страховика відповідача про відшкодування шкоди отриманої в результаті ДТП. Страхове відшкодування в сумі 26 000, грн. було перераховано позивачем потерпілій особі, що підтверджується платіжним дорученням № 114043 від 01.12.2016. Враховуючи наведене, а також приписи ст. 33, п.п. «г» п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 22, 993, 1188, 1172 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування» позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми виплаченого відшкодування в розмірі 26 000, 00 грн.

Узагальнені заперечення відповідача проти позову ґрунтуються на тому, що вартість матеріального збитку, яка була перерахована потерпілому згідно з платіжним дорученням № 114043 від 01.12.2016, є завищена, тому що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, які підтверджували б понесення потерпілим реальних збитків під час відновлювального ремонту свого транспортного засобу, а саме рахунок-фактура, акт приймання-передачі виконаних робіт або інший документ, що видається СТО, яка проводила ремонтні роботи по відновленню пошкодженого автомобіля. Крім того, відповідач посилався на те, що позивачем не доведено невідповідність технічного стану та обладнання автомобіля відповідача вимогам Правил дорожнього руху, а тому позивач не має права після виплати страхового відшкодування вимагати його повернення в порядку регресу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 (повний текст підписано 04.12.2017) у справі №910/16723/17 позов задоволено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач, виконуючи свої обов'язки за договором обов'язкової цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на підставі платіжного доручення № 144043 від 01.12.2016 сплатив потерпілій особі страхове відшкодування в сумі 26 000, 00 грн. З огляду на те, що дорожньо-транспортна пригода, що мала місце 16.09.2016 визначена постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28.10.2016 у справі № 718/2020/16-п безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу відповідача існуючим вимогам Правил дорожнього руху, регресні позовні вимоги про стягнення з Відповідача виплаченого страхового відшкодування в розмірі 26 000, 00 грн. є обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерного товариства "Укрпошта" в особі Чернівецької дирекції Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 (повний текст підписано 04.12.2017) у справі №910/16723/17, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна".

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції під час винесення оскаржуваного рішення не повністю з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи.

Зокрема, скаржник в апеляційній скарзі посилався на те, що при скоєнні ДТП була відсутня вина відповідача та водія, оскільки технічний стан транспортного засобу перед початком його експлуатації був задовільний. Однак, суд першої інстанції не звернув увагу та не дав правову оцінку наведеним доказам і припустився невірного висновку, що водій відповідача перед виїздом не перевірив та не забезпечив технічно справний стан закріпленого за ним транспортного засобу. Крім того, в рішенні суду першої інстанції не наведено беззаперечних доказів щодо невідповідності технічного стану та обладнання автомобіля відповідача вимогам Правил дорожнього руху, а тому позивач не мав права після виплати страхового відшкодування вимагати його повернення в порядку регресу. Також, апелянт зазначив, що визначення вартості відновлюваного ремонту (розміру заподіяної шкоди) пошкодженого автомобіля Mercedes-Benz, має бути підтверджено не договірною ціною, а саме належним доказом фактичної суми збитків. На думку скаржника, це може бути рахунок-фактура, акт прийому-передачі виконаних робіт тощо. Саме з цих підстав позивачу було відмовлено у задоволенні вимоги від 25.09.2017 щодо відшкодування в сумі 26 000, 00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 19.02.2018, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" в особі Чернівецької дирекції Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 (повний текст підписано 04.12.2017) у справі № 910/16723/17 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Яковлєв М.Л., Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2018 у справі № 910/16723/17 поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження рішення, відкрито апеляційне провадження у справі № 910/16276/17 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" в особі Чернівецької дирекції Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 (повний текст підписано 04.12.2017), справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 22.03.2018 (ухвала отримана ПАТ "Укрпошта" в особі Чернівецької дирекції ПАТ "Укрпошта" згідно поштового повідомлення 293 - 05.03.2018, ПАТ "Укрпошта" згідно поштового повідомлення 101 - 06.03.2018, ОСОБА_3 згідно поштового повідомлення 030 - 06.03.2018, ПАТ "Укрпошта" згідно поштового повідомлення 858 - 02.03.2018, ПАТ "Страхова компанія "Універсальна" згідно поштового повідомлення 854 - 02.02.2018).

Враховуючи положення підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду та у зв'язку з перебуванням судді Чорної Л.В. у відпустці, розпорядженням № 09.1-08/812/18 від 26.03.2018 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/16276/17.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2018, сформовано для розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" в особі Чернівецької дирекції Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 (повний текст підписано 04.12.2017) у справі № 910/16723/17 колегію суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді Гончаров С.А., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2018 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/16723/17 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" в особі Чернівецької дирекції Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 (повний текст підписано 04.12.2017), призначено справу до розгляду на 26.04.2018 (ухвала отримана ПАТ "Укрпошта" в особі Чернівецької дирекції ПАТ "Укрпошта" згідно поштового повідомлення 459 - 02.04.2018, ПАТ "Укрпошта" згідно поштового повідомлення 623 - 03.04.2018, ОСОБА_3 згідно поштового повідомлення 871 - 05.04.2018, ПАТ "Укрпошта" згідно поштового повідомлення 631 - 30.03.2018, ПАТ "Страхова компанія "Універсальна" згідно поштового повідомлення 334 - 30.03.2018).

Скаржник в судове засідання 26.04.2018 своїх представників не направив, однак надіслав поштовим відправленням на адресу Київського апеляційного господарського суду клопотання, в якому просив здійснити розгляд справи без його участі, за наявними матеріалами в справі. Також, скаржник зазначив про те, що вимоги апеляційної скарги підтримує та просить суд скасувати рішення першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач в судове засідання 26.04.2018 представників не направив, однак 07.03.2018 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду подав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечив та зазначив, що на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 (повний текст підписано 04.12.2017) у справі № 910/16723/17 винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування - відсутні.

Третя особа в судове засідання 26.04.2018 представників не направила, причин неявки суд не повідомила, через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду заяв та клопотань не подавала. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2018 у справі № 910/16723/17 вручено 05.04.2018 згідно поштового повідомлення 871).

Ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

15.12.2017 набрав чинності Господарський процесуальний кодекс України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017.

У відповідності до п. 9 ч.1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 16.09.2016 року о 07:50 год. у с. Зеленів Чернівецької області ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки "ГАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_1, не забезпечив технічний стан даного транспортного засобу, внаслідок чого відбулось відокремлення колеса, яке пошкодило автомобіль "Mercedes-Benz", реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4

Постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28.10.2016 у справі № 718/2020/16-п (провадження № 3/718/654/16) водія автомобіля марки "ГАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

При цьому, як зазначено у вищевказаній постанові суду свою вину у вчиненому правопорушенні ОСОБА_3 визнав повністю.

Отже вищевказаною постановою встановлено, що водій забезпеченого транспортного засобу не перевірив технічно справний стан автомобіля, саме в результаті чого відбулося відокремлення колеса яке завдало механічних ушкоджень автомобілю Mercedes-Benz", реєстраційний номер НОМЕР_2, тобто неперевірка технічного стану водієм є причиною дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої заподіяна шкода і яка відшкодована позивачем.

Згідно з Довідкою про Дорожньо-транспортну пригоду № 136117 були встановлені технічні несправності автомобіля "ГАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_1, а саме - заклинювання, відрив колеса.

Також, у вищевказаній довідці зазначено, що автомобіль "Mercedes-Benz", реєстраційний номер НОМЕР_2, зазнав механічних пошкоджень передньої центральної частини.

Водій автомобіля "ГАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_3 на момент ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем (наказ про призначення на роботу № 130-К від 29.01.2014), а цивільно-правова відповідальність власника даного транспортного засобу - відповідача (Свідоцтво по реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 ), була застрахована позивачем згідно з Полісом АІ/9139670 на строк з 23.01.2016 по 23.01.2017.

19.09.2016 потерпіла особа звернулась до позивача з заявою про відшкодування матеріального збитку, отриманого внаслідок ДТП згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно зі Звітом № 42-1059 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Mercedes-Benz", реєстраційний номер НОМЕР_2, складного Суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 (Сертифікат суб'єкта оціночної діяльності НОМЕР_4 від 21.08.2015), вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля "Mercedes-Benz", реєстраційний номер НОМЕР_2, на дату оцінки становить 61 794, 50 грн.

Відповідно до Акту погодження вартості матеріального збитку завданого власнику автомобіля "Mercedes-Benz", реєстраційний номер НОМЕР_2, від 30.11.2016, підписаного позивачем та потерпілою особою ОСОБА_6, погоджено, що вартість матеріального збитку складає 26 000, 00 грн.

На підставі складеного позивачем Страхового акту № 25157/1 вирішено виплатити потерпілій особі страхове відшкодування в розмірі 26 000, 00 грн.

На підставі платіжного доручення № 144043 від 01.12.2016 позивач, виконуючи свої обов'язки за договором обов'язкової цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, сплатив потерпілій особі страхове відшкодування в сумі 26 000, 00 грн.

25.09.2017 позивач звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування страхового відшкодування в сумі 26 000, 00 грн., яка відповідачем задоволена не була, що і стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно зі статтею 6 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з пп. "г" п. 38.1 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Частиною 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з ч. ч. 2 - 5 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з виснвоокм суду першої інстанції про те, що за змістом ст. 1187 Цивільного кодексу України суб'єктом відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є особа, яка фактично володіє об'єктом підвищеної небезпеки як на відповідній правовій підставі (будь-яке титульне володіння), так і без неї (безтитульне володіння), за виключенням умов, передбачених ч. 4 ст. 1187 Цивільного кодексу України. При цьому шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою, тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини (ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Крім загальних підстав, необхідних для виникнення деліктної відповідальності за даною нормою необхідні спеціальні обов'язкові підстави: для першого випадку - виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків; у другому випадку - виконання підрядником завдання замовника; у третьому - здійснення підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу.

Правовий зв'язок юридичної або фізичної особи з працівником втілюється у трудових відносинах та у відносинах служби (працівники Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України і військовослужбовців Збройних сил України та інших військових формувань) незалежно від характеру - постійні, тимчасові, сезонні або виконання іншої роботи за трудовим договором (ч. 1 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди").

Покладення обов'язку відшкодувати шкоду на юридичну або фізичну особу пояснюється тим, що працівник у даному випадку юридично втілює його волю. Тобто юридична або фізична особа реалізує свою цивільну праводієздатність, зокрема, деліктоздатність, через дії працівників. Отже, дії працівників юридичне сприймаються як дії самої юридичної або фізичної особи.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом під час виконання нею своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею не укладено цивільно-правовий договір.

Таким чином відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цими особами, по-перше, в трудових відносинах, а, по-друге, шкода, заподіяна нею у зв'язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов'язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника. (Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 6-229цс14).

Як підтверджується наявними матеріалами справи, позивачем долучено до матеріалів справи подорожній лист від 19.09.2016, з якого вбачається, що водій ОСОБА_3 будучи працівником відповідача керував транспортним засобом під час виконання ним службових обов'язків.

Таким чином, суд апеляційнї інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 вчинив ДТП під час використання ним службового автомобіля у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків, а тому з урахуванням правил п. 38.1.1 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відповідати за заподіяну шкоду повинен відповідач.

Як вже зазналося вище, згідно з пп. "г" п. 38.1 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Нормами статті 124 КУпАП передбачено, що порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.

Згідно п. 31.1. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.

Пунктом 2.3. Правил дорожнього руху передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний, зокрема, перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що водій автомобіля "ГАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_1, будучи учасником дорожнього руху, який зобов'язаний знати і неухильно виконувати вимоги правил безпеки руху, перед виїздом повинен перевірити і забезпечити технічно справний стан закріпленого за ним транспортного засобу, який має відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху, а також правил експлуатації.

З аналізу статті 1191 Цивільного кодексу України та статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що страховик має право зворотної вимоги (регресу) до страхувальника лише у розмірі виплаченого страхового відшкодування потерпілій особі.

Щодо розміру заявленого до стягнення страхового відшкодування суд першої інстанції вірно зазначив, що згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач, як страховик винної у ДТП особи, зобов'язаний відшкодувати оцінену шкоду, що визначається з урахуванням реальної вартості втраченого або пошкодженого майна чи робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, така вартість майна або відновлювальних робіт може бути визначена експертним шляхом, з чим суд апеляційної інстанції погоджується.

Так, згідно зі Звітом № 42-1059 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Mercedes-Benz", реєстраційний номер НОМЕР_2, складного Суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 (Сертифікат суб'єкта оціночної діяльності НОМЕР_4 від 21.08.2015), вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля "Mercedes-Benz", реєстраційний номер НОМЕР_2, на дату оцінки становить 61 794, 50 грн.

Відповідно до Акту погодження вартості матеріального збитку завданого власнику автомобіля "Mercedes-Benz", реєстраційний номер НОМЕР_2, від 30.11.2016, підписаного позивачем та потерпілою особою ОСОБА_6, погоджено, що вартість матеріального збитку складає 26 000, 00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, виконуючи свої обов'язки за договором обов'язкової цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на підставі платіжного доручення № 144043 від 01.12.2016 сплатив потерпілій особі страхове відшкодування в сумі 26 000, 00 грн.

З огляду на те, що дорожньо-транспортна пригода, що мала місце 16.09.2016 визначена постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28.10.2016 у справі № 718/2020/16-п безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу відповідача існуючим вимогам Правил дорожнього руху, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що регресні позовні вимоги про стягнення з відповідача виплаченого страхового відшкодування в розмірі 26 000, 00 грн. є законними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції відхиляє як безпідставні та необґрунтовані доводи скаржника в обґрунтування підстав скасування оскаржуваного рішення про те, що позивачем не доведено факту несправності транспортного засобу, оскільки постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28.10.2016 у справі № 718/2020/16-п, було встановлено, що ОСОБА_3 не забезпечив технічний стан транспортного засобу і відбулося відокремлення колеса. Наведені доводи також обгрунтовано були відхилені і судом першої інстанції.

Частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній станом на день винесення оскаржуваного рішення, і яка застосована судом першої інстанції) передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судом першої інстанції обгрунтовано враховано постанову Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28.10.2016 у справі № 718/2020/16-п, якою встановлено обставини ДТП та встановлено вину водія ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення.

При цьому, посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що наведена постанова не містить які саме пункти Правил дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, були порушені водієм автомобіля "ГАЗ, як не вказує на наявність причинно - наслідкового зв"язку між можливими порушеннями та завданою шкодою - судом апеляційної інстанції відхиляються як такі, що не спростовують встановлену вину водія ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення , і відповідно, який будучи працівником відповідача керував транспортним засобом під час виконання ним службових обов'язків, а тому з урахуванням правил п. 38.1.1 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відповідати за заподіяну шкоду повинен відповідач.

Доводи скаржника про відсутність вини водія, і відповідно, відсутність у відповідача зобовязань з відшкодування шкоди, завданої його працівником під час виконання трудових обов"язків - не були доведені належними, допустимими та достатніми доказами в розумінін ст.ст. 76,77, 79 Господарського процесуального кодексу України та спростовуються наявними матеріалами справи.

Також, суд відхиляє як безпідставні та необґрунтовані доводи скаржника в обґрунтування підстав скасування оскаржуваного рішення про те, що визначення суми страхового відшкодування, оскільки розмір завданого потерпілій особі збитку в сумі 61 794, 52 грн., було визначено на підставі Звіту № 42-1059, проте, між позивачем та потерпілою особою було складено акт, згідно з яким досягнуто домовленостей про суму страхового відшкодування у розмірі 26 000, 00 грн.

Крім того, скаржник в апеляційній скарзі зазначав, що судом першої інстанції не було надано оцінки доводам відповідача про те, що вартість матеріального збитку, яка була перерахована потерпілому згідно платіжного доручення № 114043 від 01.12.2016 - є завищеною, оскільки в матеріалах справи відсутін беззаперечні докази, які б підтверджували понесення потерпілим реальних збитків, пов"язаних з відновлювальним ремонтом з урахуванням фізичного зносу складників колісного транспортного засобу.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні матеріали справи, дійшов висновку, що позивач, виконуючи свої обов'язки за договором обов'язкової цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на підставі платіжного доручення № 144043 від 01.12.2016 сплатив потерпілій особі страхове відшкодування в сумі 26 000, 00 грн, і вказана сума була узгоджена між потерпілим та позивачем. При цьому, відповідачем доводи в частині завищення суми матеріального збитку, - не були доведені належними, допустимими та достатніми доказами в розумінін ст.ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що доводи скаржника в обґрунтування підстав скасування рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 (повний текст підписано 04.12.2017) у справі № 910/16723/17 не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та фактичними обставинами.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 (повний текст підписано 04.12.2017) у справі № 910/16723/17 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції визнає, що першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Також, оскільки ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2018 у справі №910/16723/17 дію рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 (повний текст підписано 04.12.2017) було зупинено, і за результатами апеляційного перегляду справи судом апеляційної інстанції встановлено відсутність підстав для його зміни або скасування, а тому дія вказаного рішення підлягає поновленню.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 240, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" в особі Чернівецької дирекції Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 (повний текст підписано 04.12.2017) у справі №910/16723/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 (повний текст підписано 04.12.2017) у справі №910/16723/17 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство "Укрпошта" в особі Чернівецької дирекції Публічного акціонерного товариства "Укрпошта".

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 (повний текст підписано 04.12.2017) у справі №910/16723/17.

5. Матеріали справи №910/16723/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст підписано: 05.05.2018.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді С.А. Гончаров

М.Л. Яковлєв