ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 920/350/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Краснова Є.В. - головуючого, Мачульського Г.М., Кушніра І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Шевченко Н.А.,

розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз" на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 та рішення Господарського суду Сумської області від 11.10.2017 у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" про спонукання укласти договір,

за участю представників:

від позивача - Іщенко В.В., адвокат,

від відповідача - Палькевич Н.С., адвокат,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" в особі нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз" (далі - ПАТ "Укрнафта") звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз збут" (далі - ТОВ "Сумигаз збут") про спонукання укласти договір переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубами для забезпечення потреб споживачів категорії установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів на 2016-2017 роки в редакції позивача, редакція якого викладена у пункті 2 прохальної частини позовної заяви.

Позов мотивовано тим, що укладення такого договору є обов'язковим в силу закону.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 11.10.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Котельницька В.Л., суддя Резніченко О.Ю., суддя Коваленко О.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд виходив з того, що позивачем не доведено наявності відповідного державного замовлення, не навів прямої вказівки закону, яка б встановлювала обов'язковість укладення спірного договору, не надав до матеріалів справи доказів наявності укладеної сторонами угоди або попереднього договору, які б передбачали можливість укладення спірного договору.

Постановою колегії суддів Харківського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 у складі: Сіверін В.І., Терещенко О.І., Слободін М.М. рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ПАТ "Укрнафта" у касаційній скарзі просить рішення та постанову попередніх судових інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги касаційної скарги.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Скарга мотивована неправильним застосуванням та порушенням судами норм чинного законодавства, а також наголошує, що укладення договору на переміщення природного газу є обов'язковим, оскільки є необхідною складовою постачання природного газу населенню. При цьому, позивач посилається на приписи Постанови НКРЕКП від 12.01.2015 № 9 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом". Обов'язковість укладення договорів на переміщення природного газу внутрішньопромисловими газопроводами, на думку скаржника, встановлена також Алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2516, яким передбачено, що обов'язок розрахунку нормативу перерахування коштів та подання його на затвердження в НКРЕКП покладено саме на газопостачальні підприємства яким, зокрема, є позивач.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ТОВ "Сумигаз збут" у відзиві просить рішення та постанову попередніх судових інстанцій залишити без змін та зазначає, що нормами чинного законодавства, а також приписи постанови НКРЕП від 30.09.2015 №2516, на яких ґрунтується правова позиція позивача, не містять положень щодо обов'язковості укладення відповідачем договору переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення касаційної скарги.

Доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи визначені ГПК України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Судами при розгляді справи встановлено, що позивачем 02.02.2017 за вих. № 24юр-01/583 рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення було направлено на адресу відповідача лист з проектом договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, відповідно до якого позивач зобов'язується надати відповідачу послуги з переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу, який постачається відповідачем для забезпечення потреб споживачів категорії установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, до пунктів призначення - газорозподільних станцій (ГРС), а відповідач зобов'язується внести плату за надані послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, які передбачені умовами даного договору.

Листом від 27.02.2017 № Smz 04-ЛВ-790-0217 відповідач зазначив про відсутність підстав укладення такого договору та повернув позивачеві не підписаний проект договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів на 2016-2017 роки.

В обґрунтування своєї позиції щодо відсутності законних підстав для існування договірних відносин між сторонами відповідач, зокрема, зазначив, що при регулюванні господарських взаємовідносин на ринку природного газу слід керуватися Законом України "Про ринок природного газу", Законом України "Про трубопровідний транспорт", Кодексом газотранспортних систем, затвердженим Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1378/27823.

Позивач з такою позицією відповідача не погоджується та вважає, що відповідач зобов'язаний укласти договір на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів на 2016-2017 в редакції позивача.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно з статтями 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як було зазначено вище, відповідачем (замовником згідно з проектом договору), не було надано позивачеві згоди на укладення даного договору.

Згідно з частиною 3 статті 179 ГК України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Позивач в цій справі повинен, крім іншого, довести наявність правових підстав для укладення договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в судовому порядку.

Спір у цій справі виник з приводу обов'язковості укладення сторонами договору про надання послуг з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

Згідно частини 1 статті 306 ГК України транспортування продукції трубопроводами є окремим видом господарської діяльності, що регулюється зокрема нормами даного Кодексу.

Пунктом 45 частини 1 статті 1 Закону України "Про ринок природного газу" визначено, що транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу; газотранспортна система - технологічний комплекс, до якого входить окремий магістральний газопровід з усіма об'єктами і спорудами, пов'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька таких газопроводів, якими здійснюється транспортування природного газу від точки (точок) входу до точки (точок) виходу.

Статтею 1 Закону України "Про трубопровідний транспорт" визначено поняття магістральних та промислових трубопроводів (приєднані мережі), зокрема, магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об'єктами і спорудами, зв'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів; промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо.

Відповідно до статті 13 "Про трубопровідний транспорт" діяльність, пов'язана з проектуванням, будівництвом, ремонтом та експлуатацією об'єктів трубопровідного транспорту, здійснюється на підставі ліцензії. Ліцензії видаються в порядку, встановленому законодавством.

В силу приписів статті 32 Закону України "Про ринок природного газу", транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами. За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов'язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов'язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу. Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором.

Регламентом функціонування газотранспортної системи України є Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 за № 2493. Кодекс також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України.

Відповідно до пункту 4 глави 3 розділу І Кодексу газотранспортної системи, експлуатацію газотранспортної системи здійснює виключно оператор газотранспортної системи.

Згідно з пунктом 5 Кодексу газотранспортної системи, договір транспортування - договір, укладений між оператором газотранспортної системи та замовником послуг транспортування природного газу на основі типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором, згідно з яким оператор газотранспортної системи надає замовнику одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу (замовлення розподілу потужності, замовлення транспортування природного газу, послуга балансування) на період та умовах, визначених у такому договорі, а замовник послуг транспортування оплачує оператору газотранспортної системи вартість отриманих послуг (послуги).

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України "Про ринок природного газу", оператор газотранспортної системи є юридичною особою, яка не є складовою вертикально інтегрованої організації і здійснює свою господарську діяльність незалежно від діяльності з видобутку, розподілу, постачання природного газу, діяльності оптових продавців. Оператор газотранспортної системи не може провадити діяльність з видобутку, розподілу або постачання природного газу.

Отже, нормами чинного законодавства визначено, що транспортування природного газу може здійснюватись лише в межах газотранспортної системи, на підставі договору, укладеного з оператором газотранспортної системи.

Діяльність з транспортування природного газу є монопольним видом діяльності, яка регулюється НКРЕКП відповідно до вимог Закону України "Про природні монополії".

Оператором газотранспортної системи України, відповідно до постанови НКРЕКП від 28.02.2013 № 211 "Про видачу ліцензії з транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ трубопроводами ПАТ "Укртрансгаз", є ПАТ "Укртрансгаз".

Експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно оператори ГРМ (п. 1 глави 1 розділу ІІІ Кодексу газорозподільних систем).

Згідно пунктами 27-28 статті 1 Закону України "Про ринок природного газу", постачальник природного газу - суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу. Постачання природного газу господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції, згідно Статуту ПАТ "Укрнафта", що розміщений на офіційному сайті позивача http://www.ukrnafta.com ПАТ "Укрнафта" є газовидобувним підприємством.

Внутрішньопромислові трубопроводи позивача є складовою частиною технологічного процесу видобутку вуглеводної сировини і не є відокремленим видом господарської діяльності, а тому переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) не відноситься до виду господарської діяльності з транспортування природного газу і ПАТ "Укрнафта" не має жодних правових підстав стверджувати, що в даному випадку воно надає послуги з переміщення природного газу. Вартість транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами не входить до вартості послуг, які сплачує споживач за транспортування газу, а відноситься на собівартість видобутку газу і повинно враховуватись у ціні на газ власного видобутку. (аналогічні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 927/665/17, № 927/670/17, № 914/813/17).

Аргумент скаржника про те, що укладення договору на переміщення природного газу є обов'язковим в силу приписів Постанови НКРЕКП від 12.01.2015 № 9 та Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2516, не приймається до уваги з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 постанови НКРЕКП від 16.02.2017 № 201, постанову НКРЕКП від 12.01.2015 № 9 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом", на яку посилається у позові ПАТ "Укрнафта", скасовано.

З 26.03.2017 в Україні діють нові, затверджені пунктом 1 постанови № 201 Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з постачання природного газу. Вказаними ліцензійними умовами обов'язку щодо провадження господарської діяльності з постачання природного газу при укладенні договорів на транспортування природного газу магістральними трубопроводами не передбачено.

В обґрунтування обов'язковості укладення спірного договору позивач посилається також на пункти 13, 29 алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки (далі - Алгоритм), затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2516. Вказаними нормами передбачено можливість, за певних обставин укладення договорів на переміщення природного газу.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що вказаний алгоритм, як зазначено в його пункті 1, встановлює порядок розподілу уповноваженим банком коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки, а також механізм розрахунку зазначеними постачальниками нормативів перерахування коштів на поточні рахунки операторів газотранспортної та газорозподільних систем, газопостачальних підприємств та на поточні рахунки із спеціальним режимом використання оптових продавців, а тому цей алгоритм за своїм призначенням не є нормативно-правовим актом, який регулює питання обов'язковості укладення будь-яких договорів і не містить таких положень.

В пункті 29 алгоритму зазначено не про обов'язковість укладення певних договорів а про уповноваження керівників операторів газотранспортної та/або газорозподільних систем, газопостачальних підприємств, оптового продавця природного газу на забезпечення своєчасності укладення відповідних договорів, без зазначення яких саме.

Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2516 також не затверджено типового договору, обов'язкового для укладання певними суб'єктами господарювання.

Крім цього, зазначений алгоритм та постанова НКРЕКП від 30.09.2015 № 2516 є підзаконними нормативно-правовими актами, в той час як відповідно до частини 3 статті 179 ГК України обов'язковість укладення господарського договору повинна встановлюватися прямою вказівкою закону.

Враховуючи вкладене, наведені ПАТ "Укрнафта" у касаційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судових рішень і ухвалення нового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм чинного законодавства.

З огляду на зазначене, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові з огляду на недоведення позивачем наявності правових підстав (прямої вказівки закону) для укладення договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в судовому порядку.

Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, зводяться до обґрунтованості постанови суду апеляційної інстанції, з чим колегія суддів погоджується.

Враховуючи наведене, постанова апеляційної інстанції та рішення господарського суду першої інстанції про відмову в позові відповідають нормам чинного законодавства і мають бути залишені без змін.

Судові витрати.

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз" залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 та рішення Господарського суду Сумської області від 11.10.2017 у справі № 920/350/17 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. Краснов

Судді: Г. Мачульський

І. Кушнір