У Х В А Л А

про відмову у видачі судового наказу

07 травня 2018 року м. Чернігівсправа № 927/324/18
Господарський суд Чернігівської області у складі судді Фетисової І.А. , розглянувши заяву № 154 від 24.04.2018

Товариства з обмеженою відповідальністю «Дейлі ОСОБА_1», вул. Райдужна, 4, м. Київ, 02218

про видачу судового наказу

про стягнення з боржника: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Фідленс», АДРЕСА_1, 17600 / поштова адреса а/с 5, м. Монастирище, Черкаська область, 19100

боргу 173264,72 грн боргу та 2900,30 грн штрафу

ВСТАНОВИВ:

02.05.2018 до Господарського суду Чернігівської області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Дейлі ОСОБА_1» про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Фідленс» боргу 173264,72 грн боргу та 2900,30 грн штрафу.

В обґрунтування заявлених вимог стягувач зазначає про наявність у боржника заборгованості по договору поставки № 29/12-17 від 29.12.2017. Крім того заявляє до стягнення штрафу в розмірі 2900,30 грн.

Вивчивши зміст заяви про видачу судового наказу, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу з огляду на таке.

Виходячи з загальних засад наказного провадження та встановленого порядку розгляду заяви про видачу судового наказу, наказне провадження у господарському судочинстві забезпечує можливість стягнення грошової заборгованості, наявність та безспірність якої підтверджується доданими до заяви документами.

Так, статтею 150 Господарського процесуального кодексу України передбачено обовязкові вимоги до форми та змісту заяви про видачу судового наказу, зокрема, у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги (п. 5 ч. 2). До заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (п. 4 ч. 3).

Відповідно до ст. ст. 76-78 Господарського процесуального кодексу України, належними, допустимими та достовірними доказами є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 86 цього Кодексу, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із приписів наведених вище норм, суд доходить висновку, що при зверненні заявника до господарського суду із заявою про видачу судового наказу, останнім мають бути надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази, на підтвердження заявлених ним вимог.

Як встановлено судом, заява ТОВ Дейлі ОСОБА_1 про видачу судового наказу не відповідає вимогам, встановленим до її форми та змісту, оскільки в порушення вимог п. 5 ч. 2 та п. 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України, заявником не зазначено повного переліку доказів, на яких ґрунтуються його вимоги до боржника, та не надано достатніх документів на підтвердження зазначених обставин.

Виходячи з п.1.2 умов договору поставки № 29/12-17 від 29.12.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дейлі ОСОБА_1» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Фідленс», яким обґрунтована подана заява та зазначено по тексту такої заяви, найменування, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю та загальна вартість товару, буде визначатись сторонами у специфікаціях та або видаткових накладних, які будуть формуватись постачальником на підставі заявок покупця з подальшим виставленням рахунків-фактур для здійснення оплат. Пунктом 2.3 визначено, що розрахунки за поставлений товар здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника згідно виставлених рахунків.

Однак, заявником не додано до заяви про видачу судового наказу рахунків на оплату товару та доказів вручення ТОВ «ТД «Фідленс» вказаних рахунків.

За відсутності повного та достатнього переліку доказів, на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються заявлені вимоги - суд позбавлений можливості беззаперечно виникнення або порушення прав грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Відповідно до пунктів 1 частини 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням вимог статті 150 цього Кодексу. Окрім того, п.8 ч.1 ст.152 ГПК України визначено як підставу для відмови у видачі судового наказу якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги.

Враховуючи, що заява ТОВ Дейлі ОСОБА_1 про видачу судового наказу в частині стягнення 173264,72 грн. боргу складена з порушенням приписів п. 5 ч. 2 та п. 4 ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що у видачі судового наказу в цій частині має бути відмовлено.

Заявнику розяснюється, що відповідно до ч. 1 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України, відмова у видачі судового наказу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Відповідно до статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобовязань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобовязань.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Отже, з аналізу вказаних норм закону слідує, що вимоги про сплату штрафу в зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням (грошовою заборгованістю за договором), а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, видом штрафних санкцій, яку сторона сплачує у разі невиконання/неналежного виконання свого грошового зобов'язання.

А тому, вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дейлі ОСОБА_1» про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Фідленс» 2900,30 грн штрафу не відповідають приписам ст.148 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не є заборгованістю за своєю правовою природою.

Пунктами 3, 8 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо зокрема заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст.148 цього Кодексу, та із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Зазначені обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Дейлі ОСОБА_1» про видачу наказу про стягнення як боргу так й штрафу оформлена з порушенням вимог, встановлених п. п. 3, 8 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України.

Заявнику розяснюється, що відповідно до ч. 2 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п.3-6 ч.1 ст. 152 цього Кодексу в частині вимог про стягнення з боржника штрафу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ст.148, 149, 150, ч. 1 ст. 152, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

1. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Дейлі ОСОБА_1» у видачі судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Фідленс» боргу 173264,72 грн боргу та 2900,30 грн штрафу.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала підписана 07 травня 2018 року.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного господарського суду у строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України, та в порядку з урахуванням приписів п.п.17.5 п.17 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України.

З текстом даної ухвали можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/.

Відомості про адреси для листування та зв'язку Господарського суду Чернігівської області: пр-т. Миру, 20, м. Чернігів, 14000 , e-mail: ; тел. 676-311, факс 77-44-62

Суддя І.А.Фетисова