ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2018 року м. ОдесаСправа № 915/1088/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

за участю представників учасників справи:

від ТОВ "Кривоозерський олійний завод"- ОСОБА_1

від ФГ "Д-Аллель" не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Д-Аллель"

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.01.2018 р. (суддя Мавродієва М.В.), вступну та резолютивну частину якого проголошено у судовому засіданні о 13:07 у м. Миколаєві, вул. Адміральська, 22. Повний текст складено 12.02.2018 р.

по справі №915/1088/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кривоозерський олійний завод"

до Фермерського господарства "Д-Аллель"

про стягнення 631200 грн.

Встановив

У жовтні 2017 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Кривоозерський олійний завод" (далі ТОВ "Кривоозерський олійний завод") звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Фермерського господарства "Д-Аллель" (далі ФГ "Д-Аллель") в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просило стягнути з відповідача неустойку в розмірі 804076,54 грн., з яких: 315600,00 грн. - 10% штрафу, 315600,00 грн. -20% штрафу та 172876,54 грн. пені.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 30.01.2018 позов задоволено частково, стягнуто з ФГ "Д-Аллель" на користь ТОВ "Кривоозерський олійний завод" 315600,00 грн. - 10% штрафу, 172876,54 грн. пені та 7327,15 грн. судового збору.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції посилаючись на умови укладеного між сторонами договору поставки 23.06.2017, приписи ст.712 ЦК України, ст.193 ГК України та ст.526 ЦК України зазначив, позивачем було перерахувано відповідачеві в якості передплати 1578000,00 грн. Відповідачем було поставлено позивачу 08.07.2017 та 09.07.2017 сільськогосподарську продукцію (насіння ріпаку) у кількості 105,32 тон на загальну суму 1100153,99 грн. Різницю грошових коштів, між сплаченими позивачем в якості передплати та фактично отриманим ним згідно видаткових накладних товаром, у розмірі 477846,01 грн. було повернено відповідачем 20.07.2017. Станом на дату подання позову, поставку 194,68 тонн насіння ріпаку в строки, договором, відповідачем не здійснено, що на думку суду першої інстанції, є порушенням з боку відповідача зобовязання за договором щодо обсягів поставки товару.

Посилання відповідача на лист №12 від 29.06.2017 та Специфікацію №1 від 14.07.2017, які направлені на електронну адресу позивача, як на новацію по Договору №23/06/2017-1-ПО суд визнав безпідставним, оскільки при укладені договору, сторони домовились, що всі зміни до нього дійсні за умови викладенні їх у письмовій формі та підписання сторонами. Договір, додатки до нього, письмові повідомлення, які передбачені цим договором, передані за допомогою факсимільного чи електронного звязку, мають юридичну силу до їх обміну оригіналами. Оригіналами сторони зобовязані обмінятись протягом 20 календарних днів, проте, доказів обміну сторонами оригіналами Специфікації №1 від 14.07.2017, як це передбачено умовами договору, відповідачем суду не надано, а факт підписання Специфікації №1 від 14.07.2017 позивачем заперечується.

З приводу посилання відповідача на відсутність його вини у несвоєчасній поставці товару через прострочення кредитора, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами відмову позивача прийняти належне виконання, запропоноване боржником або не вчинення позивачем дій, передбачених договором для отримання товару від відповідача. Тобто, не доведено неможливість виконання свого обовязку через прострочення кредитора.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені, судом першої інстанції зазначено, що перевіривши розрахунок розміру пені судом встановлено, що позивачем при розрахунку розміру пені допущено арифметичну помилку, а саме неправильно визначено періоди: з 07.07.2017 по 26.10.2017 становить не 93 дні, а 112 днів та з 27.10.2017 по 24.11.2017 становить не 28 днів, а 29 днів, у звязку з чим судом уточнено нарахування пені та встановлено, що загальний розмір пені за неналежне виконання відповідачем зобовязань за договором поставки, який підлягає стягненню з відповідача, становить 201044,03 грн. Проте, оскільки у позові, позивач просив стягнути з відповідача пеню у сумі 172876,54 грн., суд, враховуючи принцип диспозитивності, не зміг вийти за межі позовних вимог, тому визначив, що стягненню з відповідача підлягає саме 172876,54 грн. пені.

З приводу позовних вимог про стягнення з відповідача штрафів суд першої інстанції зазначив, що умови застосування штрафів, передбачених п.5.3 та п.5.4 фактично тотожні та мають однаковий суб'єкт відповідальності, оскільки не поставка товару є, відповідно, невиконанням з боку постачальника умов договору поставки. Тобто, обидві відповідальності, передбачені п.5.3 та п.5.4 за своєю сутністю є штрафними. Подвійне стягнення штрафу за невиконанням з боку постачальника умов договору поставки не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. За вказаних обставин, суд визнав за можливе стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% від загальної вартості (ціни) (з ПДВ) товару, нарахований позивачем за не поставку відповідачем товару, що становить 315600,00 грн.

Не погодившись із даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулось ФГ "Д-Аллель" з апеляційною скаргою в якій просить частково скасувати рішення господарського суду Миколаївської області від 30 січня 2018 року у справі №915/1088/17, яке було оформлено у відповідності до ст.238 ГПК України та підписано суддею 12 лютого 2018 року, в частині стягнення з ФГ "Д-Аллель" на користь ТОВ "Кривоозерський олійний завод" 315600,00 грн. - 10% штрафу, 172876,54 грн. пені та 7327,15 грн. судового збору та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ТОВ "Кривоозерський олійний завод", у відповідній частині, яка оскаржується.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення було прийнято за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи.

Посилаючись на умови договору та приписи ч.1 ст. 509, ст. 526, ст. 613, 614 ЦК України апелянт зазначає, що отримання покупцем меншого об'єму товару, ніж передбаченої договором сталося абсолютно не з вини постачальника, який був готовий надати обумовлений в договорі об'єм товару. При цьому скаржник вважає, що в даній ситуації має місце прострочення кредитора, так як покупець не вчинив дій, що встановленої договором та які повинен був вчинити, а саме своєчасно не надав транспорт для відгрузки та вивозу насіння ріпаку на умовах договору. Отже, апелянт вважає, що отримання меншого об'єму товару сталося фактично з вини покупця, що унеможливлює застосування штрафних санкцій до постачальника товару.

За твердженням скаржника, відгрузка товару зі складу постачальника відбувалася 8-го та 9-го липня 2017 року. Після цих дат, під час чергового особистого спілкування з представником покупця стосовно наступної дати поставки автотранспорту та огляду залишків насіння на складі постачальника, представником продавця було зазначено, що їх компанію не задовольняє якість залишків насіння ріпаку на складі постачальника, так як таке насіння, в результаті того, що деякий час знаходилося на складі без належного обробітку та просушки, почало втрачати свої товарні якості, які необхідні покупцю для подальшої роботи з таким насінням. При цьому, представник покупця зазначив, що товариство розуміє наявність своєї вини в ситуації, що склалася та які вилилася в недоотримання частини товару. Ним було обіцяно, що товариство запропонує своє бачення виходу із ситуації, що склалася для вирішення її (ситуації) у позасудовий спосіб, який задовольнить обидві сторони договору.

Скаржник також зазначає, що 14 липня 2017 року з офіційної електронної пошти покупця, яка зазначена в реквізитах та тексті договору (пункт 5.10.1 договору та розділ 9 договору), на офіційну електронну пошту постачальника, яка також вказана в розділі 9 договору та на яку покупець, крім іншого, посилається в своїй заяві про збільшення позовних вимог, надійшов електронний лист з прикріпленим файлом, а саме проектом додаткової угоди до договору поставки №23/06/2017-1-п0 від 23.06.2017 року в редакції постачальника. Як стверджує апелянт, поспілкувавшись в телефонному режимі з представниками покупця,голова ФГ "Д-Аллель" погодився з запропонованими в додатковій угоді умовами, підписав угоду та поставив печатку. В той же день, два підписаних примірника (оригінала) додаткової угоди №1 від 14 липня 2017 року до договору поставки №23/06/2017-1-ПО від 23 червня 2017 року, без будь-яких змін, були надані представнику покупця, який прибув з смт. Криве Озеро спеціально для отримання додаткової угоди, особисто під розпис. Проте, скаржник зазначає, що оригінал додаткової угоди з підписом покупця господарству так і не було надано.

До того ж апелянт зазначає, що загальна сума поставки товару по додатковій угоді становить 1 500 000,00 грн., тобто покупець самостійно визначив суму поставка фактично на рівні тієї суми, яка була надана постачальнику в якості передплати по договору поставки від 23.06.2017 року. За твердженням скаржника, в судовому засіданні 30.01.2018 року, господарським судом Миколаївської області було досліджено відповідні докази щодо направлення електронної версії додаткової угоди №1 від 14 липня 2017 року позивачем на електронну адресу відповідача.

З посиланням на приписи ст.ст. 598, 604, 626, 638, 639, 640 ЦК України та ст.181 ГК України апелянт зазначає, що 14 липня 2017 року ТОВ "Кривоозерський олійний завод" запропонував внести зміни до договору поставки №23/06/2017-1-ПО від 23 червня 2017 року (зробив пропозицію - оферту) шляхом укладання додаткової угоди №1 до цього договору, проект якої направив на електронну адресу постачальника та запропонував підписати цю угоду. При цьому, на думку апелянта, спосіб та форма направлення проекту додаткової угоди відповідає як умовам самої додаткової угоди так і умовам основного договору поставки від 23.06.2017.

Апелянт відзначає, що постачальник погодився з запропонованими умовами, жодних правок до додаткової угоди не вносив, протокол розбіжностей не складав, підписав додаткову угоду у запропонованому покупцем вигляді та повернув покупцю оригінали підписаної додаткової угоди (тобто здійснив акцепт) для візування цієї угоди безпосередньо покупцем. При цьому відповідь постачальника на пропозицію (оферту) є повною, безумовною і такою,що не дає підстав для двоякого сприйняття такої відповіді.

У зв'язку з наведеним скаржник вважає, що додаткова угода є укладеною, вступила в свою законну силу з 14.07.2017 року, умовами цієї угоди внесено відповідні зміни до основного договору поставки №23/06/2017-1-ПО від 23 червня 2017 року, а саме змінено найменування та кількість товару, який необхідно поставити на умовах цього договору, а тому, з 14.07.2017 року зобов'язання постачальника щодо поставки 300 тон ріпаку по ціні 8766,67 грн. (без ПДВ) плюс ПДВ 20 % є припиненим за домовленістю сторін та виникло нове зобов'язання, яке було обумовлене умовами додаткової угоди №1 від 14.07.2017 року. На думку апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам та доказам, які підтверджують ці обставини, в рішенні суду не зазначив, чому не взято до уваги ці обставини та докази.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 29.03.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №915/1088/17 за апеляційною скаргою ФГ "Д-Аллель" на рішення господарського суду Миколаївської області від 30.01.2018.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 13.04.2018 призначено справу до розгляду на 25.04.2018 та зупинено дію рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.01.2018 у справі №915/1088/17.

16.04.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ТОВ "Кривоозерський олійний завод" в якому останнє просить частково скасувати рішення господарського суду Миколаївської області від 30.01.2018 у справі №915/1088/17, в частині відмови ТОВ "Кривоозерський олійний завод" у задоволенні позовних вимог про стягнення 20 % штрафу за абзацом другим п. 5.4. договору від 23.06.2017 року, в розмірі 315 000 грн. та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ТОВ "Кривоозерський олійний завод" в повному обсязі.

У своєму відзиві позивач зазначає, що підставою для невиконання і порушення зобов'язання з боку відповідача стало те, що відповідачем у справі саме в момент необхідності поставки насіння ріпаку позивачу у справі у липні 2017 року, поставлено такий ріпак компанії «Нібулон».

За твердженням позивача, ним було ініційовано витребування доказів, які можуть підтвердити продаж відповідачем насіння ріпаку іншій компанії у період, на який систематично посилається відповідач як на такий, в який ним нібито тільки збирався урожай (початок липня 2017 року), однак суд першої інстанції не тільки не витребував такі докази, а і взагалі, відповідне клопотання позивача, подане через канцелярію суду, не розглянув, в описовій частині рішення не зазначив.

Позивач відзначає, що про факт розуміння відповідачем своєї вини у невиконанні поставки, свідчать і докази, які знаходяться у матеріалах справи, такі, наприклад, як пропозиція про мирне врегулювання спору вже напередодні винесення судом рішення у справі 30.01.2018 року, а також другою такою обставиною був беззаперечний з боку сторін факт повернення відразу після кінцевого строку виконання зобов'язання (20.07.2017 року) залишкової суми грошових коштів відповідачем за частину непоставленого товару, які позивачем було надіслано відповідачу в перший же день, при укладенні договору 23.06.2017 року, у чіткій відповідності до умов укладеного договору.

Крім того позивач зазначає, що посилання відповідача на ст. 613 ЦК України є безпідставними, оскільки позивачем доведено факт подання нами автомашин для погрузки насіння ріпаку 10 та 13 липня 2017 року, доведено підстави нездійснення погрузки насінням ріпаку у с. Гуляницьке, Миколаївській області, а також спростовано аргументи та доводи відповідача про ініціювання укладення додаткової угоди про зміну зобов'язання, доведено і спростовано аргументи відповідача про отримання додаткової угоди від 14.07.2017 року про зміну зобов'язання.

Відповідачем, як стверджує позивач, не надано і ніде не зазначено доказів, які можуть підтвердити, що між сторонами справи, був дійсно здійснений обмін оригіналами додаткової угоди від 14.07.2017 року про зміну зобов'язання, на яку, як на одну з ключових складових апеляційної скарги посилається відповідач у справі.

З огляду на викладене позивач вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу надав усім сторонам можливість довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень доказами, всебічно та повно дослідив обставини справи, надав правову оцінку поданим доказам і прийняв законне та обґрунтоване судове рішення в частині задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 236 ГПК України, а тому, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, в розумінні ст. 277 ГПК України, немає, як не наведено конкретно такі підстави і апелянтом в апеляційній скарзі, що є підставою для відмови у задоволенні вимог апеляційної скарги.

Поряд з цим, позивач зазначив, що не погоджується з тим, що позивачу було відмовлено у задоволенні позовної вимоги про стягнення 315 000 грн. з посиланням на ст. 61 Конституції України, так як виходячи з того, що сторони умовами договору передбачили застосування у разі порушення терміну поставки продукції пені та штрафу від суми несвоєчасно поставленого товару та несвоєчасно виконаних робіт (послуг), спірні правовідносини є господарськими, а відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України господарські санкції, зокрема, штраф, застосовуються за порушення будь-яких господарських зобовязань, а не тільки за невиконання грошового зобовязання.

Крім того, позивачем зазначено, що з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Отже позивач вважає, що у межах одного виду відповідальності у правовідносинах між сторонами, може застосовуватися різний набір санкцій, таких як пеня та штраф, відповідно до умов п. 5.3., 5.4. Договору, а судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права в розумінні ч. 2 ст. 277 ГПК України, що є підставою для часткового скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

З приводу часткового непогодження позивача з оскаржуваним судом рішенням, а саме в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та прохання у відзиві на апеляційну скаргу частково скасувати рішення, в частині відмови ТОВ "Кривоозерський олійний завод" у задоволенні позовних вимог про стягнення 20 % штрафу та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ТОВ "Кривоозерський олійний завод" в повному обсязі, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 254 ГПК України визначено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Отже з урахуванням вищенаведених законодавчих приписів чинного процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції переглядає справи у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а учасник справи, який не погоджується з рішенням суду першої інстанції не позбавлений можливості звернутись з апеляційною скаргою на таке рішення.

Разом з цим, колегією суддів було зясовано, що позивач із апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.01.2018 р. у справі №915/1088/17, у звязку із непогодженням останнього з даним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, що було викладено позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, не звертався. В свою чергу апелянт ФГ "Д-Аллель" у своїй апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване судове рішення частково, а саме в частині задоволення позовних вимог.

Судова колегія також відзначає, що у судовому засіданні від 07.05.2018, під час судових дебатів, представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

25.04.2018 до Одеського апеляційного господарського суду надійшло повторне клопотання про витребування доказів у справі від ТОВ "Кривоозерський олійний завод" в якому товариство просить витребувати у відповідача у справі ФГ "Д-Аллель" належним чином засвідчені або електронні (з ЕЦП) податкові накладні за період з 23.06.2017 по 15.07.2017 і оригінали для огляду у судовому засіданні із зазначенням дати підписання податкових накладних, дати їх реєстрації, грошових сум, на які реалізовано товари, найменування товарів та із зазначенням кількісного показника щодо ваги реалізованих з 23.06.2017 по 15.07.2017 товарів, а також витребувати у відповідача первинну бухгалтерську документацію (видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, акти приймання-передачі або іншу первинну бухгалтерську документацію, що підтверджує відпуск товару зі складів та сховищ) щодо відвантаженого у період з 23.06.2017 по 15.07.2017 ріпаку за договорами поставки, купівлі-продажу.

Позивач вважає, що такі докази можуть спростувати твердження і аргументи відповідача про те, що насіння ріпаку «горіло» і його неможливо було реалізувати на початку липня з огляду на невиконання зобовязань з боку позивача. Докази, що буде витребувано, на думку позивача, будуть свідчити по те, кому і в якій кількості відповідач у справі реалізував ріпак в той час, коли мав зобовязання перед позивачем у справі за договором поставки.

За твердженням позивача клопотання аналогічного змісту було заявлено ТОВ "Кривоозерський олійний завод" під час розгляду справи у суді першої інстанції, проте було проігноровано судом.

У судовому засіданні Одеського апеляційного господарського суду від 25.04.2018 клопотання позивача про витребування доказів у справі відхилено, з наступних підстав.

Так з наявних матеріалів справи вбачається, що позивачем клопотання аналогічного змісту було заявлено у суді першої інстанції (т.1, а.с. 105-108).

Під час судового засідання господарського суду Миколаївської області від 21.12.2017 означене клопотання було розглянуто та місцевим господарським судом зазначено, що дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, встановлено відсутність належних доказів перешкоди у поставці товару, тому суд не вбачає доцільності в дослідженні клопотання позивача про витребування доказів (т.1, а.с. 169-172).

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів відзначає, що предметом укладеного між сторонами договору поставки є поставка товару. З огляду на що, судова колегія вважає, що докази про витребування яких клопоче позивач, не можуть впливати на розгляд справи та не спростовують обставин щодо не поставки товару за договором взагалі.

У судовому засіданні Одеського апеляційного господарського суду від 25.04.2018 оголошено перерву до 07.05.2018.

07.05.2018 Одеським апеляційним господарським судом отримано клопотання ТОВ "Кривоозерський олійний завод" про залучення доказів у справі №915/1088/17 в якому останнє просило долучити до матеріалів справи копію договору від 19.07.2017, копію видаткової накладної від 21.07.2017 та електронні копії платіжних доручень від 21.07.2017 та від 26.07.2017 №№9075, 245.

Позивач зазначив, що дані докази в повному обсязі спростовують доводи апелянта про зміну зобовязання 14.07.2017, на що він посилається в тексті апеляційної скарги, а також підтверджують доводи позивача про те, що відповідач приховує наявні у нього докази і намагається своїми доводами лише ввести суд в оману на рахунок дійсних обставин справи.

У судовому засіданні від 07.05.2018 клопотання ТОВ "Кривоозерський олійний завод" про залучення доказів задоволено та залучено надані позивачем докази до матеріалів справи.

Колегія суддів відзначає, що у відповідності до приписів ч.3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Так надані позивачем докази, а саме копія договору від 19.07.2017, копія видаткової накладної від 21.07.2017 та електронні копії платіжних доручень від 21.07.2017 та від 26.07.2017 №№9075, 245 не могли бути надані позивачем до суду першої інстанції, оскільки останні надані на спростування саме доводів за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні від 25.04.2018 представник скаржника зазначив, що не може надати обґрунтованих пояснення щодо доводів апеляційної скарги, оскільки є новим представником у справі та не ознайомлений ані з апеляційною скаргою, ані з матеріалами справи.

Колегія суддів відзначає, що 26.04.2018 представник апелянта ФГ "Д-Аллель" був ознайомлений з матеріалами справи, проте жодних додаткових пояснень до суду апеляційної інстанції не надав та у судове засідання від 07.05.2018 не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи про що свідчить підпис останнього у розписці про оголошення перерви у судовому засіданні від 25.04.2018.

Під час судового засідання 07.05.2018 головуючим суддею було оголошено про надходження на електронну адресу суду заяви представника відповідача в якій останній зазначає про невірний розрахунок позивачем заявленої до стягнення пені та вважає, що є необхідність надання ним пояснення особисто, проте, у судове засідання від 07.05.2018 представник зявитись не може через хворобу.

Представник позивача висловив заперечення щодо такої заяви представника відповідача та зазначив, що дана заяви свідчить лише про затягування розгляду справи.

Колегією суддів дана заява представника відповідача залишена без розгляду, оскільки остання оформлена неналежним чином, зокрема, не містить електронного цифрового підпису як того вимагають приписи ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також представником відповідача не надано суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження неможливості зявитись у судове засідання 07.05.2018.

У судових засіданнях представник позивача надав пояснення згідно з якими не погоджується з апеляційною скаргою вважає, що її слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників учасників справи, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Миколаївської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ФГ "Д-Аллель" не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.06.2017 між ТОВ "Кривоозерський олійний завод" (покупець) та ФГ "Д-Аллель" (постачальник) було укладено договір поставки №23/06/2017-1-ПО (далі - договір) у відповідності до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується поставити сільськогосподарську продукцію, а саме, насіння ріпаку (далі - товар) в асортименті, кількості та по цінам, вказаним у таблиці, а покупець зобовязується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму на умовах, визначених цим договором, а саме насіння ріпаку у кількості 300 тонн за ціною за одну тону 8766,67 без ПДВ, загальна сума з без ПДВ 2 630 000 грн., з ПДВ 3 156 000 грн.

Пунктами 2.1. 2.5. договору визначено, що ціна товару, що постачається згідно з даним договором на умовах FСА (франко-склад постачальник), становить 10520,00 грн./т, з урахуванням ПДВ 20%. Загальна вартість товару, що постачається згідно з даним договором, складає 3 156 000,00 +/- 10% грн., з урахуванням ПДВ. Покупець оплачує попередню оплату в розмірі 50% вартості всієї партії товару протягом 5 банківських днів з моменту підписання договору. Решта суми сплачується по кожній окремій партії товару в наступному порядку: 30% від вартості кожної окремої партії товару після навантаження товару в автотранспорт та визначення фізичної ваги товару та перевірки якості товару сертифікованою лабораторією на зерновому складі покупця - та визначення кінцевої ціни товару на підставі реєстру на прийнятий товар, сплачується на другий день після прийняття такої партії товару зерновим складом покупця, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця, що вказаний в п. 9 цього договору. Постачальник зобовязаний при цьому надати рахунок - фактуру на всю кількість товару за допомогою факсимільного або електронного зв'язку, за реквізитами покупця, що вказані в п. 9 цього договору, для оплати його покупцем. 20% вартості кожної окремої партії поставленого на умовах цього договору товару сплачується протягом 1 банківського дня після реєстрації податкової накладної. Не пізніше наступного дня від дати передачі товару постачальник зобовязаний надати покупцеві наступні документи: видаткову накладну, виписану в день поставки товару; зареєстровану в СРПН електрону податкову у відповідності до вимог податкового законодавства; самодекларація ISCC EU; угода до договору про самодекларацію. Датою оплати вважається дата перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Постачальник зобов'язується повернути сплачену покупцем передоплату у разі недотримання визначених у п.4.3 договору строків (періоду) поставки товару або невідповідності товару по якості.

Згідно з п.п. 4.1. 4.5 договору поставка Товару здійснюється автомобільним транспортом покупця на умовах FCA (франко-перевізник) на складі постачальника згідно Інкотермс в редакції 2010 p. з пункту навантаження на складі постачальника на зерновий склад покупця. Норма завантаження товару в автотранспорт регулюється покупцем. Товар вважається поставленим постачальником та отриманим покупцем в момент передачі товару на складі постачальника в обмін на довіреність покупця. Товар повинен бути поставлений покупцю в період з 01.07.2017 року по 20.07.2017 року. Товар повинен поставлятись автомобільними партіями. Автотранспорт покупця повинен відповідати вимогам складу постачальника. Датою поставки товару вважається дата відмітки покупцем у товарно-транспортній накладній про прийом товару у кількості та по якості. Право власності на товар від постачальника до покупця переходить з дати відмітки покупцем у товарно-транспортній накладній на товар.

У відповідності до п. 5.1. 5.4. договору у випадку порушення зобов'язання, що виникає з цього Договору, винна сторона несе відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору. За порушення будь-якою стороною умов даного договору, така сторона відшкодовує іншій стороні спричинені цим збитки, у тому числі не отриманий прибуток, у порядку, передбаченому чинним законодавством. Сторони домовились, що збитки стягуються у повній сумі понад штрафні санкції та неустойку.

У випадку несвоєчасної поставки товару постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який вона нараховуються, від вартості непоставленого товару за кожен день прострочення, у випадку істотного (на строк понад 3 (три) робочих дні) порушення постачальником строку (терміну) поставки товару (партії товару), визначеного цим договором, та/або у випадку непоставки товару (партії товару), та/або у випадку відмови від поставки товару (партії товару), та/або у випадку поставки неякісного товару (партії товару), та/або у випадку неповної передачі постачальником документів, постачальник зобов'язується сплатити на користь покупця штраф у розмірі 10 % від загальної вартості (ціни) з ПДВ товару (партії товару), яка визначена в рахунку(ах) фактурі(ах) та специфікації, а також покупець вправі застосувати до постачальника оперативно-господарську санкцію у вигляді при тримання оплати товару до моменту усунення постачальником відповідного порушення.

У випадку непоставки, та/або часткової непоставки, та/або поставки неякісного товару постачальником та відмови, у зв'язку з цим, покупця від його приймання, покупець, який здійснив попередню (авансову) оплату такого товару, має право вимагати від постачальника повернення оплачених грошових коштів за непоставлений (частково непоставлений) товар (незалежно від сплати постачальником штрафу), а постачальник обовязаний на письмову вимогу покупця негайно (протягом двох банківських днів) повернути зазначені кошти.

У разі невиконання умов договору та повернення отриманої попередньої оплати постачальник сплачує штраф у розмірі 20% від отриманої суми грошей протягом двох банківських днів з моменту виставлення штрафних санкцій.

Пунктами 6.1., 6.2. договору визначено, що всі суперечки, що виникають із дійсного договору, або в зв'язку з ним сторони вирішують шляхом переговорів. Сторона, права якої порушено, має право виставити претензію. В разі не досягнення взаємоприйнятої згоди, кожна з сторін вправі звернутися за вирішенням спору до господарського суду у встановленому законом порядку.

Згідно з п.п. 8.1., 8.4., 8.6. договору визначено, що даний договір вступає в силу з дати його підписання та діє до 20 липня 2017 року, але в будь-якому разі до фактичного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором. Всі зміни до договору дійсні за умовою викладення їх в письмовій формі та підписання сторонами. Про зміну юридичної адреси та інших реквізитів, сторони негайно письмово повідомляють один одного. Договір, додатки до нього, письмові повідомлення, які передбачені цим договором, передані за допомогою засобів факсимільного чи електронного звязку, мають юридичну силу до їх обміну оригіналами. Оригіналами сторони зобов'язані обмінятися в строк до 20 календарних днів.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивач зазначив, що на виконання умов договору постачальник здійснив поставку товару у кількості 104,4 тони 08.07.2017 (двічі) та 09.07.2017 (тричі), на загальну суму 1 090 546,32 грн., в той час коли постачальником отримано передоплату від покупця у розмірі 1 578 000 грн., що становить 50 % вартості згідно умов договору. Різницю грошових коштів, сплачених покупцем за товар та фактично отриманим покупцем згідно накладних товаром, у розмірі 477 846,01 грн. постачальником повернуто 20.07.2017. Однак, за твердженням позивача, станом на дату подання позову, поставку 195,6 тон товару в строки визначені п.4.3. договору постачальником не здійснено, що є порушенням зобовязання з боку постачальника і спричиняє правові наслідки, визначені главою 51 ЦК України.

Таким чином позивач вважає, що за порушення умов укладеного між сторонами договору поставки постачальник зобовязаний, з урахуванням заяви позивача про збільшення позовних вимог, сплатити покупцю суму штрафу згідно п. 5.3. договору у розмірі 10 % від загальної вартості ціни товару, суму штрафу згідно п.5.4. договору у розмірі 20 % від отриманої суми товару та пеню згідно п. 5.3. договору.

Судом першої інстанції позовні вимоги задоволено частково, зокрема, відмовлено у стягненні з відповідача штрафу згідно п.5.4. договору у розмірі 20 % від отриманої суми товару у розмірі 315600 грн.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму; до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так сторонами договору поставки у п.п. 5.3., 5.4. передбачено відповідальність постачальника за порушення взятих на себе зобовязань за договором, зокрема, сплата пені та штрафів.

Так з наявних матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов укладеного з відповідачем договору поставки, а саме п. 2.3. договору було перераховано на користь ТОВ "Кривоозерський олійний завод" попередню оплату в розмірі 50 % вартості всієї партії товару, що підтверджується платіжним дорученням №8814 від 23.06.2017 на суму 1 578 000,00 грн. (т.1, а.с. 23).

У відповідності до видаткових накладних №19 від 08.07.2017 та №20 від 09.07.2017 відповідачем було поставлено ФГ "Д-Аллель" 105,32 тони ріпаку на загальну суму 1 100 153,99 грн. (т.1, а.с. 24-25).

Згідно з платіжним дорученням №237 від 20.07.2017 (т.1, а.с. 26) ФГ "Д-Аллель" було повернуто позивачеві грошові кошти у загальному розмірі 477 846,01 грн., що є різницю між сплаченою позивачем попередньою оплатою за договором та сумою поставленого відповідачем товару.

Отже із доказів, що містяться у матеріалах справи вбачається, що ФГ "Д-Аллель" свої зобовязання за договором поставки виконало не в повному обсязі, оскільки п. 1.1. договору визначено, що ФГ "Д-Аллель" має поставити ТОВ "Кривоозерський олійний завод" 300 тон насіння ріпаку, разом з цим відповідачем поставлено лише 105,32 тон товару.

Наявні матеріали справи підтверджується, що як на дату подання позовної заяви так й до теперішнього часу ФГ "Д-Аллель" не виконало свої обовязки за договором та не поставило позивачеві товар у кількості 194,8 тонн у строки, що визначені п.4.3. договору.

Приписами статті 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 та 2 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору; не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 629 ЦК України встановлено обов'язковість договору для виконання його сторонами.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання; учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно (ч. 1 ст. 551 ЦК України).

Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так п.5.3. договору поставки сторони передбачили відповідальність постачальника за порушення взятих на себе зобовязань, зокрема, у випадку несвоєчасної поставки товару постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який вона нараховуються, від вартості непоставленого товару за кожен день прострочення.

Перевіривши розрахунок пені, що був здійснений позивачем судова колегія встановила, що як вірно вказано судом першої інстанції останній містить певні арифметичні помилки, а саме позивачем невірно визначено кількість днів у періоді за який останній нараховує пеню. Так позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 172876,54 грн. за період з 07.07.2017 по 24.11.2017, проте вірною за даний період є сума пені, що дорівнює 201044,03 грн. Разом з цим, приписами ст. 14 ГПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням наведеного та неможливості виходу суду за межі позовних вимог, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені саме в розмірі 172876,54 грн.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу згідно п. 5.3. договору у розмірі 10 % від загальної вартості ціни товару та штрафу згідно п.5.4. договору у розмірі 20 % від отриманої суми товару, судова колегія зазначає наступне.

У п.п. 5.3., 5.4. договору поставки сторони передбачили відповідальність постачальника за порушення взятих на себе зобовязань, зокрема, у випадку істотного (на строк понад 3 (три) робочих дні) порушення постачальником строку (терміну) поставки товару (партії товару), визначеного цим договором, та/або у випадку непоставки товару (партії товару), та/або у випадку відмови від поставки товару (партії товару), та/або у випадку поставки неякісного товару (партії товару), та/або у випадку неповної передачі постачальником документів, постачальник зобов'язується сплатити на користь покупця штраф у розмірі 10 % від загальної вартості (ціни) з ПДВ товару (партії товару), яка визначена в рахунку(ах) фактурі(ах) та специфікації. У разі невиконання умов договору та повернення отриманої попередньої оплати постачальник сплачує штраф у розмірі 20% від отриманої суми грошей протягом двох банківських днів з моменту виставлення штрафних санкцій.

Конституцією України у статті 61 встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Так виходячи з умов укладеного між сторонами договору обидва штрафи фактично передбачені за невиконання постачальником взятих на себе зобовязань за договором, що виключає можливість подвійного застосування до відповідача санкції одного виду (неустойки) за одне й те саме правопорушення.

З огляду на таке колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача підлягає штраф у розмірі 10 % від загальної вартості товару, що передбачений п. 5.3. договору та заявлений позивачем до стягнення у звязку із непоставкою відповідачем обумовленої сторонами у договорі кількості товару.

З урахуванням вищевикладеного судова колегія погоджується із рішенням місцевого господарського суду щодо часткового задоволення позовних вимог.

Доводи, що наведені скаржником в апеляційній скарзі колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Так апелянт зазначає, що листом від 30.06.2017 головою ФГ "Д-Аллель" було вручено під розпис представнику ТОВ "Кривоозерський олійний завод" ОСОБА_2, який обіймав посаду менеджера з постачання та повинен був забезпечити надання транспорту для відвантаження насіння, лист від 29.06.2017 вих.№12, в якому повідомлялося про строки початку збирання врожаю ріпаку, доводилася до відома інформація про стан насіння відносно вологості та ставилося питання щодо необхідності безперебійної щоденної поставки автотранспортних засобів до пункту навантаження насіння - складу постачальника, з метою недопущення псування насіння ріпаку, своєчасного та повного виконання умов договору.

Статтями 73, 74, 76, 79 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Судова колегія відзначає, що позивач у своїй відповіді на відзив відповідача, яка була надано до суду першої інстанції (т.1, а.с. 109-114) заперечував проти отримання даного листа від ФГ "Д-Аллель".

На підтвердження своїх заперечень позивачем було надано довідку вих.№495 від 18.12.2017 в якій зазначається, що ТОВ "Кривоозерський олійний завод" підтверджує, що у період з 23.06.2017 по дату складання довідки, на реєстрацію від менеджера з постачання товариства ОСОБА_3, зокрема, лист ФГ "Д-Аллель" від 29.06.2017 №12 не поступав, як не подавався й для огляду директору на менеджеру з адміністративної діяльності товариства. ОСОБА_3 не видавалась довіреність з повноваженнями на отримання кореспонденції товариства, підписання господарських договорів, додаткових угод, первинної бухгалтерської документації (т.1, а.с. 140).

Неотримання позивачем листа від 29.06.2017 вих.№12 також підтверджується наявною у матеріалах справи копією журналу вхідної кореспонденції ТОВ "Кривоозерський олійний завод" за період з 27.06.2017 по 25.07.2017 (т.1, а.с. 149-152).

Колегія суддів також зауважує, що у відповідності до змісту листа 29.06.2017 вих.№12 (т.1, а.с. 82) в останнього йде мова про поставку та наявність значного вмісту вологи у насінні рапсу, у той час як умовами договору поставки, що укладений між сторонами передбачено поставку насіння ріпаку.

До того ж, відповідачем ані до суду першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо того, що насіння ріпаку яке мало бути поставлено за договором дійсно мало значний вміст вологи та не могло зберігатись на території господарства більше ніж одну добу.

З огляду на викладене колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта.

Спростовуються наявними матеріалами справи й посилання скаржник на те, що після 9 липня 2017 автотранспорт покупця ТОВ "Кривоозерський олійний завод" не надходив до пункту відвантаження для завантаження ріпаку.

Так у наявних матеріалах справи міститься договір №24/10-1 перевезення автомобільним транспортом від 24.10.2014 (т.1, а.с. 153-156) який укладено між ТОВ "СПЄКТР" (перевізник) та ТОВ "Кривоозерський олійний завод" (замовник) предметом якого є, зокрема, перевезення вантажів у міжміському сполученні.

Відповідно до подорожніх листів вантажного автомобіля від 10.07.2017 та 13.07.2017 (т.1, а.с. 120-137) водії ТОВ "СПЄКТР" повинні були завантажити товар у с. Гуляницьке, Врадіївського району, тобто у місці відвантаження товару, що визначено сторонами у договорі поставки №23/06/2017-1-ПО.

Разом з цим, наявні матеріали справи не містять доказів того, що після прибуття автотранспорту ТОВ "СПЄКТР" до місця відвантаження товару, що визначено у договорі поставки №23/06/2017-1-ПО, такий автотранспорт був завантажений.

Колегія суддів відзначає, що у матеріалах справи (т.1, а.с. 238) містяться нотаріально посвідчена заява ОСОБА_4 від 09.01.2018 який заявив, що довіреністю ТОВ "Кривоозерський олійний завод" від 12.12.2016 його, як начальника відділу постачання ТОВ "Кривоозерський олійний завод" було уповноважено на отримання насіння ріпаку, підписання у цьому звязку видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, актів прийому-передачі та інших первинних документів, що фіксують операції купівлі-продажу ріпаку. За товарно-транспортними накладними від 07.07.2017, від 08.07.2017 та 09.07.2017 ТОВ "Кривоозерський олійний завод" було отримано насіння ріпаку у кількості, вказаній у згаданих накладних, яке він прийняв, як відповідальна особа вантажоодержувача за довіреністю від 12.12.2016. З метою отримання усієї кількості насіння ріпаку від ФГ "Д-Аллель" за договором від 23.06.2017, 09.07.2017 ним було подано усну заявку логісту ТОВ "СПЄКТР" ОСОБА_5 про необхідність надання 10.07.2017 вантажних транспортних засобів з метою навантаження їх насінням ріпаку, приблизною вагою 100-110 тон, яке повинно було відбуватися у селі Гуляницьке, Врадієвського району, Миколаївської області, у постачальника ФГ "Д-Аллель". На виконання поданої заявник, 10.07.2017 ТОВ "СПЄКТР" було надано транспортні засоби у кількості 5 автомобілів для завантаження насіння ріпаку. Завантаження 10.07.2017 насінням ріпаку від ФГ "Д-Аллель" не було здійснено по причині відсутності необхідної кількості насіння ріпаку у ФГ "Д-Аллель", про що його було повідомлено керівником ФГ "Д-Аллель" в усному порядку. Керівником ФГ "Д-Аллель" при цьому було вказано, що господарство матиме змогу поставити насіння ріпаку ТОВ "Кривоозерський олійний завод" 10.07.2017. Проте, завантаження 13.07.2017 також не було здійснено про причині відсутності необхідної кількості насіння ріпаку, про що було повідомлено керівником ФГ "Д-Аллель" в усному порядку, без зазначення причин. ОСОБА_4 зазначив, що 10.07.2017 та 13.07.2017 він особисто був присутнім у с. Гуляницьке, Врадієвського району, Миколаївської області, з примірником оригіналу та належним чином засвідчено. Копією довіреності від 12.12.2016. Після спливу граничного строку виконання зобовязань по поставці насіння ріпаку з боку ФГ "Д-Аллель" проводились спроби мирного врегулювання спору у серпні та вересні 2017, однак конструктивного діалогу з керівником ФГ "Д-Аллель" не відбулося з підстав небажання останнього вирішувати спір позасудово.

У судовому засіданні Одеського апеляційного господарського суду від 07.05.2018 колегією суддів було допитано у якості свідка громадянина ОСОБА_4, який був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень, та який підтримав свою заяву від 09.01.2018, а також пояснив, що автотранспорт ТОВ "СПЄКТР" прибув до с. Гуляницьке, Врадієвського району, Миколаївської області для завантаження насіння ріпаку для ТОВ "Кривоозерський олійний завод", проте голова ФГ "Д-Аллель" повідомив про відсутність достатньої кількості товару для завантаження та запропонував прибути через декілька днів, проте, й наступного разу товар завантажено не було у звязку із його відсутність. За твердженням ОСОБА_4 на територію ФГ "Д-Аллель" автомобільний транспорт ТОВ "СПЄКТР" допущений не був.

Наявність саме у ОСОБА_4 довіреності від ТОВ "Кривоозерський олійний завод", яка датується 12.12.2016 підтверджується книгою обліку довіреностей на 2017-2018 рік (т.1, а.с. 160-162).

Вищенаведене, на думку колегії суддів, спростовує твердження апелянта щодо наявності прострочення кредитора, у звязку із неприбуття автотранспорту ТОВ "Кривоозерський олійний завод" до місця відвантаження товару.

Судова колегія також не приймає до уваги доводи за апеляційною скаргою щодо того, що 14 липня 2017 року сторонами було укладено додаткову угоду до договору поставки №23/06/2017-1-ПО, якою змінено найменування та кількість товару з наступних підстав.

Так апелянт зазначає, що 14 липня 2017 року з офіційної електронної пошти покупця на офіційну електронну пошту постачальника надійшов електронний лист з прикріпленим файлом, а саме проектом додаткової угоди до договору поставки №23/06/2017-1-ПО від 23.06.2017 року в редакції постачальника. Як стверджує апелянт, поспілкувавшись в телефонному режимі з представниками покупця,голова ФГ "Д-Аллель" погодився з запропонованими в додатковій угоді умовами, підписав угоду та поставив печатку. В той же день, два підписаних примірника (оригінала) додаткової угоди №1 від 14 липня 2017 року до договору поставки №23/06/2017-1-ПО від 23 червня 2017 року, без будь-яких змін, були надані представнику покупця, який прибув з смт. Криве Озеро спеціально для отримання додаткової угоди, особисто під розпис. Проте, скаржник зазначає, що оригінал додаткової угоди з підписом покупця господарству так і не було надано.

Колегія суддів відзначає, що п. 8.4. договору поставки №23/06/2017-1-ПО визначено, що всі зміни до договору дійсні за умовою викладення їх в письмовій формі та підписання сторонами.

Разом з цим надана відповідачем додаткова угода №1 від 14.07.2017 до договору поставки №23/06/2017-1-ПО (т.1, а.с. 83) не містить ані підпису, ані печатки ТОВ "Кривоозерський олійний завод".

Також апелянтом на підтвердження своїх доводів щодо підписання між сторонами додаткової угоди, не було надано жодних доказів на підтвердження її отримання ТОВ "Кривоозерський олійний завод".

Дана додаткова угода містить розписку про її отримання представником ТОВ "Кривоозерський олійний завод" 14.07.2017 ОСОБА_6

Проте, як зазначається у довідці вих.№495 від 18.12.2017 ТОВ "Кривоозерський олійний завод" підтверджує, що у період з 23.06.2017 по дату складання довідки, на реєстрацію від менеджера з постачання товариства ОСОБА_3, зокрема, специфікація №1 від 14.07.2017 до договору поставки не поставки №23/06/2017-1-ПО від 23.06.2017 з ФГ "Д-Аллель" не поступала, як не подавалась й для огляду директору на менеджеру з адміністративної діяльності товариства. ОСОБА_3 не видавалась довіреність з повноваженнями на отримання кореспонденції товариства, підписання господарських договорів, додаткових угод, первинної бухгалтерської документації.

Крім того судова колегія зауважує, що у зазначеній додатковій угоді №1 від 14.07.2017 до договору поставки №23/06/2017-1-ПО (специфікація №1) йде мова про поставку ФГ "Д-Аллель" насіння ріпаку та гороху жовтого. Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що між сторонами у справі існує окремий договорі поставки №19/07/2017-3 від 19.07.2017 на поставку гороху жовтого саме у тій кількості, що визначена у додатковій угоді №1 від 14.07.2017.

Наведене, на думку колегії суддів, спростовує доводи апелянта щодо укладення між сторонами додаткової угоди, яка передбачала поставку іншого виду та кількості товару.

Інших доводів, які можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення апелянтом не наведено.

Отже, судова колегія не вбачає будь-яких передбачених ст. ст. 277-279 ГПК України правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що рішення господарського суду Миколаївської області від 30.01.2018 р. у справі №915/1088/17 є законним, обґрунтованим та таким, що прийнято з додержання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Миколаївської області від 30.01.2018 р. у справі №915/1088/17 залишити без змін.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 14.05.2018 р.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Філінюк І.Г.