ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/10191/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняк В.Я. (головуючий), Катеринчук Л.Й., Пєсков В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Співака С.В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Київлайн",

представник позивача - Тютєрєва В.В. (керівник юридичного відділу),

відповідач 1 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд",

представник відповідача 1 - не з'явився,

відповідач 2 - Товариство з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс",

представник відповідача 2 - не з'явився,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київлайн",

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2017

у складі колегії суддів: Коротун О.М. (головуючий), Гаврилюка О.М., Майданевича А.Г.

у справі за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Київлайн",

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд",

Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс",

про стягнення 1 554 618, 75 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київлайн" (далі - ТОВ "Київлайн", позивач), звернулося до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (далі - ТОВ "Український лізинговий фонд", відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" (далі - ТОВ "УЛФ-Фінанс", відповідач 2) про стягнення 1 554 618, 75 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.09.2017 у справі № 910/10191/17 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з ТОВ "Український лізинговий фонд" на користь ТОВ "Київлайн" 646 683,54 грн. - попередньої оплати (викупної вартості предмету лізингу); в іншій частині позовних вимог до ТОВ "Український лізинговий фонд" відмовлено; в задоволенні позовних вимог до ТОВ "УЛФ-Фінанс" відмовлено у повному обсязі; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2017 у справі № 910/10191/17 скасовано рішення місцевого господарського суду від 06.09.2017 в частині стягнення 646 683,54 грн., в цій частині прийнято нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 06.09.2017 залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2017 у справі № 910/10191/17, ТОВ "Київлайн", звернулось з касаційною, в якій просило її скасувати та залишити без змін судове рішення місцевого господарського суду.

В обґрунтування заявлених вимог, скаржник посилається на порушення та невірне застосування судом апеляційної інстанції ст. 55 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.п. 5, 6 ч. 1 ст. 3, ст. 16, ст. 809 ЦК України, ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст. 13 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 1, 22, ч. 3 ст. 82, ч. 1 ст. 101, п.п. 1, 4, 7, 8 ст. 104 ГПК України.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 910/10191/17 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Пєсков В.Г., що підтверджується протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 15.01.2018.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.01.2018 у цій справі, касаційну скаргу ТОВ "Київлайн" залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали.

08.02.2018 від ТОВ "Київлайн", у виконання вимог ухвали Верховного Суду від 25.01.2018, надійшло платіжне доручення, що підтверджує сплату судового збору у сумі 18 655, 42 грн.

Ухвалою Верховного Суду, у визначеному складі колегії суддів, від 28.02.2018 прийнято справу № 910/10191/17 господарського суду міста Києва до провадження; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ "Київлайн" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2017; повідомлено учасників справи, що розгляд касаційної скарги відбудеться 03.04.2018; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 20.03.2018; доведено до відома учасників справи, що нез'явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду касаційної скарги.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.04.2018 відкладено розгляд касаційної скарги на 26.04.2018.

Відповідачі у відзивах на касаційну скаргу просили оскаржувану постанову апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Представник позивача, в судовому засіданні 26.04.2018, повністю підтримав вимоги та доводи заявленої касаційної скарги, з підстав наведених у ній. Просив Суд скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2017 та залишити без змін рішення господарського суду міста Києва від 06.09.2017 у справі № 910/10191/17.

Відповідачі, у призначене судове засідання, уповноважених представників не направили, про час і місце судового засідання учасники судового процесу повідомлені належним чином. Оскільки, явка представників сторін (учасників судового процесу) не була визнана обов'язковою, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю повноважних представників сторін, які не з'явились.

Перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 18.05.2013 між ТОВ "Київлайн" (лізингоодержувач) та ТОВ "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) укладений Договір фінансового лізингу № 1194/05/13-В, за умовами якого лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння і користування з правом викупу майно, найменування і характеристика якого вказана у специфікації, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в графіку внесення лізингових платежів, а також інші платежі відповідно до умов даного договору.

Відповідно до специфікації (додаток № 2 до договору) та акту прийому-передачі предмету лізингу від 31.05.2013, позивачу передано у платне володіння та користування з правом викупу наступне майно - предмет лізингу: автомобіль ВМWХ5, д.р.н.АА3067АА.

Відповідно до пункту 8.1. ст.8. Договору та Графіку внесення лізингових платежів (додаток № 1 до договору від 18.05.2013) загальна сума лізингових платежів, які включають платежі в погашення (компенсацію) вартості предмета лізингу і винагороду (комісію) лізингодавця за наданий в лізинг Предмет лізингу складає 997 644,86 грн.

24.05.2013 між ТОВ "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) та ТОВ "Київлайн" (лізингоодержувач) укладено додаткову угоду №1 до вказаного договору, якою п. 3.3 договору було викладено в наступній редакції: загальна вартість предмету лізингу, включаючи ПДВ - 646 683,54 грн.; п.8.1 Договору було викладено в наступній редакції: загальна сума лізингових платежів на дату укладення цього договору 981 548,90 грн., може змінюватися відповідно до загальних умов договору.

09.09.2014 року між ТОВ "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) та ТОВ "Київлайн" (лізингоодержувач) укладена додаткова угода №2, якою збільшено загальну суму лізингових платежів. Загальна сума лізингового платежу, яка включає платіж, що відшкодовує вартість предмету лізингу та винагороду (комісію) лізингодавця склала 1 361 158, 55 грн.

Предмет лізингу застраховано за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0107-00266, укладеного 12.08.2015 між ПрАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" та ТОВ "Український лізинговий фонд".

За твердженням позивача, ним були сплачені в повному обсязі лізингові платежі у сумі 1 554 618, 75 грн., що стало підставою звернення його до ТОВ "Український лізинговий фонд" з вимогою про підписання Акту звіряння розрахунків та передачу права власності на предмет лізингу.

При цьому, відповідач 1 вважає, що до сплати підлягає ще курсова різниця, передбачена умовами Договору.

29.11.2016 предмет лізингу було викрадено, що підтверджується Довідкою Головного Управління Національної Поліції України в місті Києві №52/25/7752 від 01.12.2016.

ПрАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" здійснено виплату страхового відшкодування у сумі 1 060 739, 00 грн. на користь ТОВ "Український лізинговий фонд" (відповідач 1), як вигодонабувача.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд керувався приписами ст. 693 ЦК України та ст. 35 ГПК України (в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991), в частині встановлених обставин за рішенням господарського суду міста Києва від 09.06.2017 у справі № 910/1607/17, яким зобов'язано ТОВ "Український лізинговий фонд" виконати умови Договору шляхом підписання акту звіряння розрахунків з ТОВ "Київлайн" та акту про передачу права власності предмета лізингу, відповідно до умов Договору № 1194/05/13-В від 18.05.2013, та надати підписані акти ТОВ "Київлайн".

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що: на момент звернення позивача до суду з даною позовною заявою, предмет лізингу було викрадено; на момент розгляду справи відсутні обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, в розумінні ч. 3 ст. 35 ГПК України (у визначеній вище редакції); відсутні докази підписання акту звіряння розрахунків та акту про передачу предмета лізингу; суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ст. 693 ЦК України та не застосував спеціальні норми, як то ст. 809 ЦК України та ст. 13 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Положеннями ч 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" до обов'язків лізингоодержувача, зокрема, віднесено своєчасність сплати лізингових платежів та повернення предмета лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором, у разі закінчення строку лізингу, дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про фінансовий лізинг" якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

Частиною 1 ст. 9 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувачу забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що спірні правовідносини підпадають під дію регулювання положень Закону України "Про фінансовий лізинг" та Цивільного кодексу України, які, в даному випадку, є спеціальними. Проте, судом першої інстанції, під час розгляду цієї справи, до правовідносин що склались помилково застосовано приписи ст. 693 ЦК України.

Поряд з цим, апеляційний господарський суд вказав на те, що позовні вимоги, із заявлених підстав, як то ст. 693 ЦК України, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З цього приводу, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Статтею 99 ГПК України (в редакції на час перегляду справи в апеляційному порядку) встановлено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Суд під час розгляду конкретної справи, на підставі встановлених ним обставин, повинен самостійно кваліфікувати спірні правовідносини та дійти власних висновків щодо спору із застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

За приписами ст.ст. 2, 43, 54 ГПК України (в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991), господарські суди розглядають справи за позовами суб'єктів господарської діяльності, фізичних осіб, які такими не є, державних та інших органів, які визначають предмет (матеріально-правову вимогу) та підстави (обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону) позову.

При цьому, господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Поряд з цим, слід мати на увазі, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України), і застосування цих засад полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування мають бути належними і справедливими стосовно усіх суб'єктів цивільних правовідносин та відповідати загальновизнаним нормам обороту. При цьому, концепція добросовісності може використовуватися судом в будь-якій ситуації, щоб виправити несправедливість, яка б мала місце, якщо б застосовувалися традиційні правила.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Проте, апеляційний господарський суд наведеного вище не врахував та, посилаючись на необхідність застосування, в даному випадку, спеціальних норм законодавства, дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ "Київлайн" , які ґрунтуються на приписах ст. 693 ЦК України, не підлягають задоволенню.

Крім того, переглядаючи справу, у межах визначених приписами 101 ГПК України (в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991), апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність преюдиційних обставин (доказів переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача), посилаючись на те, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2017 скасовано рішення господарського суду міста Києва від 09.06.2017 у справі№ 910/1607/17 та прийнято нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Згідно ст.101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі і додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Проте, приймаючи до уваги постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2017 у справі № 910/1607/17, апеляційний господарський суд не врахував того, що на момент прийняття (06.09.2017) рішення у цій справі, чинним було рішення господарського суду міста Києва від 09.06.2017 у справі № 910/1607/17, яким зобов'язано ТОВ "Український лізинговий фонд" виконати умови Договору шляхом підписання акту звіряння розрахунків з ТОВ "Київлайн" та акту про передачу права власності предмета лізингу, відповідно до умов Договору № 1194/05/13-В від 18.05.2013, та надати підписані акти ТОВ "Київлайн".

Водночас, слід зауважити на тому, що, відповідно до ч.2 ст. 112 ГПК України (в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991), скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду - є підставами для перегляду судових рішень господарського суду за нововиявленими обставинами, та не може бути використане в якості спростування встановленої судом попередньої інстанції преюдиції, в розумінні приписів ст. 35 ГПК України.

Крім того, як про це було встановлено судами попередніх інстанцій, звертаючись до суду з даною позовною заявою позивач зазначав, що ним були сплачені лізингові платежі у повному обсязі (1 554 618, 75 грн.), проте відповідач заперечував проти цього посилаючись на те, що до сплати підлягає ще курсова різниця, яка передбачена умовами договору.

З цього приводу колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно п. 2.1. ст. 2 розділу "Лізингові та інші платежі. Порядок розрахунків" Загальних умов Договору фінансового лізингу, всі платежі за Договором Лізингоодержувач зобов'язаний здійснювати в національній валюті України (гривні).

Відповідно до п. 8.4 Договору фінансового лізингу (том 1 арк. справи 15), сплата лізингових платежів здійснюється у гривні з коригуванням курсу валют, відповідно до п. 2.6 Загальних умов Договору.

Поряд з цим, за умовами п. 2.6 Загальних умов Договору (том 1 арк. справи 20), у разі вказівки в п. 8.5 Договору на застосування при визначені розміру лізингового платежу коригування курсу валют, Сторони погоджуються , що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з даним Договором, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, розміщеними на сайті: http://bank.gov.ua/control/uk/index) за визначеною формулою.

Водночас, умови п. 8.5 Договору, на яке йдеться посилання у наведеному пункті Загальних умов Договору, визначають, що офіційний курс гривні до долару США на дату укладення Договору становить 7, 993.

На вказані невідповідності умов Договору фінансового лізингу умовам Загальних умов Договору суди попередніх інстанцій уваги не звернули, більш того, взагалі, не дослідили та не надали належної правової оцінки умовам як основного Договору так і його Загальним умовам, в частині відповідності їх нормам законодавства (чинним на момент укладення Договору), принципів справедливості та розумності, з урахуванням умов п. 2.1. ст. 2 розділу "Лізингові та інші платежі. Порядок розрахунків" Загальних умов Договору фінансового лізингу.

З цього приводу, слід зауважити наступне. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов'язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Таким чином, враховуючи одну з основних засад судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом, визначену статтею 129 Конституції України, виходячи із загальних засад і змісту цивільного законодавства, таких як судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність, визначених ст. 3 ЦК України, господарські суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки умовам договору на предмет їх відповідності вимогам цивільного законодавства щодо виникнення обов'язку зі сплати курсової різниці з огляду на те, що ціна об'єкта лізингу визначена в національній валюті України - гривні, та чи породжував він виникнення зобов'язань у сторін за даною умовою договору.

Окрім наведеного вище, колегія суддів Касаційного господарського суду вважає необхідним також вказати на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не було досліджено та надано належної правової оцінки складу лізингових платежів за умовами Договору, принцип та правомірність їх корегування (у співвідношенні з п. 8.4 Договору фінансового лізингу, п. 2.6 Загальних умов Договору та Графіком внесення лізингових платежів) та порядок їх зарахування, виходячи зі складу таких платежів.

Також, слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 9 Закону України "Про фінансовий лізинг", Лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника. Лізингоодержувач (сублізингоодержувач) має право вимагати, у тому числі й від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його прав на предмет лізингу.

Водночас, суди попередніх інстанцій, з огляду на встановлені обставини цієї справи, не звернули уваги та не врахували фактичного досягнення мети лізингу як за умовами Договору так і за положеннями чинного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 47 ГПК України (в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991), судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а ч. 1 ст. 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Оцінка доказів це визначення їх об'єктивної дійсності, правдивості та достовірності.

Способи перевірки і дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів з погляду на їх належність, допустимість, достатність та взаємозв'язок є усунення протиріч між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що слідують із отримуваної доказової інформації.

Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухвалені судом рішення по суті спору. При цьому, суд в кожному випадку повинен навести мотиви через які він приймає одні докази та відхиляє інші.

Не в повному обсязі встановлені судами обставини не дають можливості дійти однозначного висновку про наявність/відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, тобто, спір вирішено при недостатньому дослідженні фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, та ненаданні цим обставинам відповідної правової оцінки.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" від 03.04.2008р. (заява №3236/03), "Рябих проти Росії" від 03.12.2003р. (заява №52854/99), "Нєлюбін проти Росії" від 02.11.2006р. (заява №14502/04)), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.308 ГПК України (у редакції від 15.12.2017), суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

В силу приписів ч. 2 ст. 300 ГПК України (у редакції від 15.12.2017), суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи місцевим господарським судом та під час здійснення апеляційного провадження.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Під час нового розгляду, господарським судам належить врахувати викладене, перевірити зазначені в цій постанові доводи та докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київлайн" задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 06.09.2017 у справі № 910/10191/17 скасувати і передати справу на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді Л.Й. Катеринчук

В.Г. Пєсков