ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"03" травня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/271/18

Господарський суд Одеської області у складі

судді Цісельського О.В.

при секретарі судового засідання Мукієнко Д.С.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність

від відповідача: ОСОБА_2 - довіреність

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №916/271/18 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „ВІМЕКСІМ ТРЕЙД до Фірми „Давос у формі товариства з обмеженою відповідальністю повернення товару та/або відшкодування збитків.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „ВІМЕКСІМ ТРЕЙД звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Фірми „Давос у формі товариства з обмеженою відповідальністю в якому просить суд зобовязати Фірму „Давос у формі товариства з обмеженою відповідальністю повернути товариству з обмеженою відповідальністю „ВІМЕКСІМ ТРЕЙД 281,49 т ячменю 3-го класу, українського врожаю 2016р., переданого на зберігання відповідно до складської квитанції на зерно №18 від 14.12.2016р. до договору поставки від 14.12.2016р. №ККЯ 14/12-16-01Д, а у випадку неможливості його фактичного повернення відшкодувати збитки в розмірі 1 154 109,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

14.12.2016 між позивачем (Покупець) та відповідачем (Постачальник) було укладено договір поставки №ККЯ 14/12-16-01Д.

За Договором поставки №ККЯ 14/12-16-01Д відповідач прийняв на себе зобов'язання передати та поставити в зумовлені строки покупцеві ячмінь 3-го класу врожаю 2016 року, а позивач зобов'язався прийняти вказаний товар і сплатити за нього передбачену Договором поставки №ККЯ 14/12-16-01Д грошову суму.

Фірма „Давос у формі ТОВ, у відповідності до п.2.1 Договору поставки, зобов'язався поставити позивачеві товар у кількості, що в заліковій вазі складає 281,49 т (+/-10% за вибором покупця), надалі - товар, за ціною, що вказана в п.3.1 Договору поставки, а саме: 4100,00 грн., у т.ч. ПДВ. Строк поставки - 31.03.2017 (п. 5.1 Договору поставки №ККЯ 14/12-16- 01Д).

Позивачем на виконання обумовленого Договором поставки №ККЯ 14/12-16-01Д грошового зобов'язання здійснив оплату Товару в сумі 1 154 109,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 14.12.2016 №9350.

Я стверджує позивач, він належно виконав прийняте на себе зобов'язання щодо сплати вартості Товару.

Поставка Товару мала бути здійснена відповідачем на користь позивача на умовах ЕХW - Франко-склад (у редакції Інкотермс 2010) за адресою: Зерновий комплекс фірми "ДАВОС" на території портопункту Кілія, Одеська область, м. Кілія, вул. Железнякова, 4.

Також, позивач зазначає, що зерновий склад, на якому знаходиться Товар позивача, належить відповідачу.

Позивач також зазначає, що на виконання п. 5.4 Договору поставки, між сторонами договору була підписана видаткова накладна від 14.12.2016 №РН-0000069, якою сторони посвідчили факт поставки 281,49 т ячменю 3-го класу, українського врожаю 2016 року за ціною 1154109,00 грн.

Відповідачем 14.12.2016 була складена податкова накладна №8, що зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних, відповідно до квитанції від 15.12.2016 №.

У відповідності до п.5.2 Договору поставки №ККЯ 14/12-16-01Д, обов'язок відповідача щодо поставки Товару вважається виконаним з моменту оформлення складської квитанцією зернового складу на ім'я Позивача. Датою поставки є дата оформлена вищевказаної складської квитанції зернового складу.

Пунктом 5.3 Договору поставки №ККЯ 14/12-16-01Д встановлений момент виникнення права власності Позивача на Товар - у момент передачі Товару.

У відповідності до підпункту "б" п.5.4 Договору поставки під "складською квитанцією" слід розуміти складську квитанцію зернового складу, що зареєстрована в ДП "Держреєстри України" та оформлена на ім'я Покупця.

Окрім того, п.5.4 Договору поставки №ККЯ 14/12-16-01Д передбачено, що поставка товару підтверджується наступним:

а) видатковою накладною, виписаною за довіреністю покупця з підписами представника покупця про отримання товару;

б) складською квитанцією зернового складу, що зареєстрована в ДП "Держреєстри України" та оформлена на ім'я покупця;

в) податковою накладною, що заповнена та зареєстрована відповідно до чинного законодавства України;

г) рахунком-фактурою постачальника з точним зазначенням кількості, ціни продукції з ПДВ, всього до сплати.

Позивач зазначає, що фактична поставка Товару на користь останнього не відбулась, тобто, товар фактично залишився за адресом поставки, який зазначений в п.1.2 Договору поставки.

ТОВ „ВІМЕКСІМ ТРЕЙД зазначає, що в рамках виконання Договору поставки №ККЯ 14/12- 16-01Д відповідачем, відповідно до складської квитанції на зерно №18 від 14.12.2016 до Договору поставки №ККЯ 14/12-16-01Д було прийнято на зберігання Товар в повному об'ємі. На вказаній квитанції міститься підписі печатка відповідача.

Надання Відповідачем систематичних послуг зберігання Товару, у т.ч. ячменю, прийнятого від позивача за іншими договорами поставки, підтверджується:

1. актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000013 за грудень 2016 року, на що Відповідачем складена податкова накладна від 29.12.2016 №21;

2. актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000001 за січень 2017 року, на що Відповідачем складена податкова накладна від 31.01.2017 №8;

3. актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000003 за лютий року 2017, на що Відповідачем складена податкова накладна від 28.02.2017 №2;

4. актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000005 за березень 2017 року, на що Відповідачем складена податкова накладна від 31.03.2017 №7;

5. актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000007 за квітень 2017 року, на що Відповідачем складена податкова накладна від 30.04.2017 №2;

6. актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-00000Ю за травень 2017 року, на що Відповідачем складена податкова накладна від 31.05.2017 №1;

7. актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000012 за червень 2017 року, на що Відповідачем складена податкова накладна від 30.06.2017 №1;

8. актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000014 за липень 2017 року, на що Відповідачем складена податкова накладна від 31.07.2017 №6;

9. актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) N907-0000016 за серпень 2017 року, на що Відповідачем складена податкова накладна від 31.08.2017 №5;

10. актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000026 за вересень 2017 року, на що Відповідачем складена податкова накладна від 30.09.2017 №8.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що починаючи з жовтня 2017 року відповідач перестав надавати позивачеві акті здачі-прийняття робіт (надання послуг) з зберігання ячменю, який належить позивачеві.

З жовтня 2017 року та на момент звернення до суду із даною позовною заявою у відповідача на зберіганні знаходиться 754,016 т ячменю 3 класу врожаю 2016 року, який був прийнятий відповідачем від позивача у відповідності до складської квитанції на зерно №18 від 14.12.2016 у кількості 281,490 т, складеної відповідачем до Договору поставки №ККЯ 14/12-16-01Д, та складської квитанції на зерно від 16.12.2016 N919, складеної відповідачем до договору поставки від 15.12.2016 №ККЯ 15/12-16-01Д.

Крім того, позивач посилається на те, що позивач звертає увагу суду, що між Позивачем та Відповідачем у рамках виконання Договору поставки №ККЯ 14/12-16-01Д був підписаний договір на транспортно-експедиторське обслуговування від 23.09.2016 №23/16 ТЕО, надалі - Договір на транспортно-експедиторське обслуговування.

За вказаним Договором на транспортно-експедиторське обслуговування, відповідач, який за Договором обслуговування є виконавець, а позивач є замовником послуг на виконання робіт з перевалки та транспортно-експедиторському обслуговуванню в портопункте Кілія вантажу ячмінь фуражний, пшениця, кукурудза в кількості 20000,00 т. (п. 1.1 Договору обслуговування).

Зазначений Договір на транспортно-експедиторське обслуговування укладений між сторонами в рамках виконання Договору поставки.

Пунктом 1.5 Договору обслуговування встановлено наступне положення "оскільки весь Вантаж, який перевалюється за цим Договором, поставляється замовнику за договорами поставки в місце поставки порт Кілія, кількість вантажу, прийнятого виконавцем в Порту згідно цього Договору, визначається згідно актів приймання-передачі, підписаних між виконавцем та замовником у рамках договорах поставки між ними.

Факт прийняття Товару позивача на зберігання підтверджується складською квитанцією на зерно N918 від 14,12.2016 у кількості 281,490 т, складеної відповідачем до Договору поставки №ККЯ 14/12-16-01Д та актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), що підписані між сторонами Договору поставки N9888 14/12-16-01Д.

Позивач 08.12.2017 листом за (вих.№12/15) звернувся до відповідача з вимогою відвантаження ячменю 3 класу 14.12.2017 у кількості 754,016 т, факт отримання 11.12.2017р. відповідачем вимоги позивача підтверджується експрес-накладною від 11.12.2017р. №8.

Як зазначає позивач, станом на момент подання позовної заяви до суду у неправомірному розпорядженні відповідача знаходиться майно позивача, а саме: 281,49 т ячменю 3-го класу, українського врожаю 2016 року за ціною (на момент поставки) 1 154 109,00 грн.

З врахуванням наведеного та того, що відповідач умови договору щодо повернення зерна на вимогу позивача не виконав, позивач звернувся до Господарського суду Одеської області із даним позовом для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2018р., позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю „ВІМЕКСІМ ТРЕЙД (вх.№297/18) було передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельського О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.02.2018. прийнято позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю „ВІМЕКСІМ ТРЕЙД (вх.№297/18) до розгляду, відкрито провадження у справі №916/271/18 та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засідання за правилами загального позовного провадження.

15.03.2018р. відповідач звернувся до суду із заявою (вх.№6160/18) про відкладення розгляду справи, яка судом була задоволена.

12.04.2018р. представник відповідача звернувся до суду із заявою (вх.№2-1968/18), згідно якої просив суд продовжити строк підготовчого засідання та оголосити перерву у підготовчому засіданні, у задоволенні якої судом було відмовлено з огляду її недоведеність та необґрунтованість

13.04.2018р. представник позивача звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог (вх.№2-1979/18), відповідно до якої просить суд зобовязати Фірму „Давос у формі товариства з обмеженою відповідальністю повернути товариству з обмеженою відповідальністю „ВІМЕКСІМ ТРЕЙД 281,49 т ячменю 3-го класу, українського врожаю 2016р., переданого на зберігання відповідно до складської квитанції на зерно №18 від 14.12.2016р. до договору поставки від 14.12.2016р. №ККЯ 14/12-16-01Д

Суд, дослідивши подану позивачем заяву про уточнення предмета позову залишив її без розгляду, з підстав того, що її було подано після закінчення підготовчого засідання по справі №916/271/18.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, письмових поясненнях (вх.№7405/18) та відповіді на відзив (вх.№7673/18).

Представник відповідача заявлені позивачем позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні, з підстав зазначених у відзиві на позов (вх.№6619/18).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, які приймали участь у справі, суд дійшов наступних висновків:

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори-основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Стаття ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків.

Зі змісту ч.3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України).

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст.33 ГПК України є доведення/підтвердження/ в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, згідно вимог ст.662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У відповідності до вимог ст.664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

В свою чергу, ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Враховуючи приведені вище обставини виконання сторонами по справі договору поставки №ККЯ 14/12-16-01Д від 14.12.2017р., положення ст.ст.598, 599, 662, 664, 692, 712 ЦК України суд дійшов висновку, що зобовязання за цим договором були припинені в день його підписання, тобто 15.12.2016р. у звязку з виконанням сторонами прийнятих на себе зобовязань.

Щодо тверджень позивача про прийняття відповідачем на зберігання зерна в кількості 281,490 т суд зазначає наступне:

Згідно ч.ч.1, 2 ст.936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Відповідно до ст.937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Прийняття речі на зберігання при пожежі, повені, раптовому захворюванні або за інших надзвичайних обставин може підтверджуватися свідченням свідків.

Прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Зі змісту ст.938 ЦК України вбачається, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

У відповідності до присів ст.949 ЦК України, зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Зберігач зобов'язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі.

Тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків.

Частина 1 ст.950 ЦК України передбачає, що за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Приписи ч.1 ст.951 ЦК України встановлюють, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем:

1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості;

2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Згідно ст.953 ЦК України, зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

У відповідності до п.1.1. Положення про обіг складських документів на зерно складськими документами на зерно є складська квитанція, просте та подвійне складські свідоцтва (далі - складські документи).

Зі змісту ст.26 Закону України Про зерно та ринок зерна в Україні вбачається, що Договір складського зберігання зерна є публічним договором, типова форма (510-2003-п)якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

За договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов'язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб'єктом ринку зерна.

Договір складського зберігання зерна укладається в письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа.

Зерно, прийняте на зберігання за простим або подвійним складським свідоцтвом, не може бути відчужене без правомірної передачі простого або подвійного складського свідоцтва.

Якщо договір складського зберігання зерна передбачає, що зерновий склад має право розпоряджатися ним (або його частиною), то відносини сторін базуються на правилах про позику. Порядок повернення зерна обумовлюється окремо в договорі його зберігання.

Суд зазнає, що складська квитанція №18 від 14.12.2016р. помилково кваліфікована товариством з обмеженою відповідальністю „ВІМЕКСІМ ТРЕЙД як угода складського зберігання, не є правочином із зберігання між позивачем та відповідачем, а лише підтверджує наявність товару.

Крім того, суд зазначає наступне:

Позивачем заявлено позовні вимоги - зобовязати Фірму „Давос у формі товариства з обмеженою відповідальністю повернути товариству з обмеженою відповідальністю „ВІМЕКСІМ ТРЕЙД 281,49 т ячменю 3-го класу, українського врожаю 2016р., переданого на зберігання відповідно до складської квитанції на зерно №18 від 14.12.2016р. до договору поставки від 14.12.2016р. №ККЯ 14/12-16-01Д, а у випадку неможливості його фактичного повернення відшкодувати збитки в розмірі 1 154 109,00 грн.

Судом встановлено, що заявлені вимоги позивачем викладено альтернативно.

Приписами п.9 Постанови Пленуму ВГСУ Про судове рішення №6 від 23.03.2012р. визначено, що резолютивна частина рішення ні за яких умов не повинна викладатись альтернативно (наприклад: стягнути з відповідача певну суму або в разі відсутності коштів на його рахунку звернути стягнення на належне йому майно).

У випадку, коли такі альтернативні вимоги містяться у позовній заяві, господарському суду слід ухвалою зобов'язати позивача визначитись з предметом позову і вирішувати спір у залежності від характеру зобов'язань відповідача. Якщо позивачем не виконано відповідних вимог суду у встановлений останнім строк, суд може вжити щодо позивача заходів, передбачених пунктом 5 статті 83 ГПК, та/або залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 названого Кодексу.

У резолютивній частині рішення має бути остаточна відповідь щодо усіх вимог, які були предметом судового розгляду.

13.04.2018р. представник позивача звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог (вх.№2-1979/18), відповідно до якої просить суд зобовязати Фірму „Давос у формі товариства з обмеженою відповідальністю повернути товариству з обмеженою відповідальністю „ВІМЕКСІМ ТРЕЙД 281,49 т ячменю 3-го класу, українського врожаю 2016р., переданого на зберігання відповідно до складської квитанції на зерно №18 від 14.12.2016р. до договору поставки від 14.12.2016р. №ККЯ 14/12-16-01Д

Суд, дослідивши подану позивачем заяву про уточнення предмета позову залишив її без розгляду, з підстав того, що її було подано після закінчення підготовчого засідання по справі №916/271/18.

Пунктом 1 ч.2 ст.46 ГПК України встановлено, що крім прав та обовязків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивач всупереч наявному праву згідно ст.46 ГПК України, від частини позовних не відмовився.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

З врахуванням вищенаведеного, заявлені позивачем позовні вимоги задоволенню судом не підлягають.

З врахуванням відмови у задоволенні позову, судові витрати зі сплати судового збору у відповідності до приписів ст.129 ГПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.13, 73, 76, 86, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. Судові витрати по справі покласти на товариство з обмеженою відповідальністю „ВІМЕКСІМ ТРЕЙД

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 11 травня 2018 р.

Суддя О.В. Цісельський