УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

м. Київ

11.05.2018Справа № 910/5340/18

Суддя Господарського суду міста Києва Смирнова Ю.М., розглянувши заяву Музею історії міста Києва про видачу судового наказу про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Вторес» 4891,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва надійшла заява Музею історії міста Києва про видачу судового наказу про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Вторес» збитків у розмірі 4891,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно зі ст. 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Розглянувши подані Музеєм історії міста Києва матеріали, суд зазначає, що вимоги, які містяться у заяві про видачу судового наказу, не підлягають розгляду в порядку наказного провадження з огляду на таке.

Заява мотивована тим, що Музей історії міста Києва має на своєму балансі автомобіль марки «Кубанець», модель VIA-01, тип автобус, державний номер 1862КИП, який на підставі договору від 13.10.2015 було передано на зберігання Публічному акціонерному товариству «Вторес». Оскільки на вимогу заявника повернути дане майно боржник листом від 20.09.2016 повідомив про те, що зазначений автомобіль було втрачено за невідомих обставин, заявник вказує на наявність підстав для стягнення з боржника збитків у розмірі 4891,00 грн, що становить собою вартість втраченого майна.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Отже, вимоги про відшкодування збитків хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є однією із форм цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

За таких обставин, оскільки вимоги про стягнення з боржника збитків не відповідають вимогам ст. 148 Господарського процесуального кодексу України (так як за своєю правовою природою не є вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань), заява Музею історії міста Києва про видачу судового наказу про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Вторес» збитків у розмірі 4891,00 грн задоволенню не підлягає.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ст. 148, 152, 153, 154, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Музею історії міста Києва у видачі судового наказу про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Вторес» збитків у розмірі 4891,00 грн.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом 10 днів з дня складення ухвали.

Суддя Ю.М. Смирнова