ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

14.05.2018 р.                                                                       Справа № 914/842/18

Суддя Господарського суду Львівської області Мороз Н. В., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Антарктида-17” (25006, м. Кропивницький, вул. Дворцова, 24; ) про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ-ЗАХІД ЛОГІСТИК» (81120, с. Сокільники, Пустомитівський район, Львівська область, вул. Злітна, 4; код ЄДРПОУ 3584587) заборгованості у розмірі 10 200, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 147 ГПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Дослідивши матеріали заяви про видачу судового наказу, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 148 ГПК України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог п. 3,4 ч. 3 ст. 150 ГПК України, до заяви про видачу судового наказу додаються копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред’явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості та інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обгрунтовує свої вимоги.

В підтвердження вимог, викладених у заяві про видачу судового наказу заявником подано копію договору №137 з організації перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та міському сполученні від 06.05.2015р., копію заявки на перевезення вантажу №376-11/17Л від 22.11.2017р. та копію податкової накладної від 08.12.2017р. №1902.

Як вказано заявником у заяві про видачу судового наказу, у останнього не збереглися ксерокопії документів, які б підтверджували доставку вантажу, оскільки всі оригінали документів були направлені на адресу боржника.

Однак, суд зазначає, що подані заявником докази не є первинними документами, на підставі яких здійснювалось перевезення.

Договір не є первинним обліковим документом в контексті ч. 1 ст. 626 ЦК, згідно якої, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Податкова накладна також не може вважатись достатнім доказом фактичного виконання перевезення, оскільки не містить інформації щодо номеру та дати договору, за яким відбувалося перевезення.

Відповідно до ст. 1 Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ – це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов’язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно ст. 1 зазначеного Закону, господарська операція – це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов’язань, власному капіталі підприємства.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов’язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч.1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Крім того, суд звертає увагу заявника, що додані до заяви про видачу судового наказу копії документів не можуть вважатись належним чином засвідченими копіями в розумінні чинного законодавства України.

Згідно ч.ч. 2, 4, 5 ст. 91 ГПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Вимоги до оформлення документів, порядок засвідчення їх копій, що подаються до суду, визначено пунктом 5.27 Національного стандарту України ДСТУ 4163-2003 "Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації", затвердженого Наказом Держспоживстандарту України № 55 від 07.04.2003 р. Так, згідно вказаного стандарту, відмітка про засвідчення копії документа повинна складатися зі слів: "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її прізвища ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Проте, заява про видачу судового наказу від 03.05.2018р. подана всупереч наведених вище приписів процесуального закону, оскільки докази, зазначені в додатках до заяви подані заявником в копіях, які не завірені належним чином, а саме: не зазначено посади особи, яка засвідчила копії доданих до заяви документів та не зазначено дати такого засвідчення, що позбавляє документи доказової сили.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає достатніх правових підстав для видачі судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ-ЗАХІД ЛОГІСТИК» заборгованості у розмірі 10 200, 00 грн.

Крім того, суд вважає за необхідне роз’яснити заявнику, що він не позбавлений права звернутись до суду згідно ст. 247 ГПК України з позовною заявою в порядку спрощеного позовного провадження, та у разі неможливості самостійно надати докази, подати клопотання про витребування доказів судом, відповідно до ст. 81 ГПК України.

У разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред’явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви (ч.2 ст. 151 ГПК України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 147, 148, 150, 152, 153, 234 ГПК України, суд –

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю “Антарктида-17”, м. Кропивницький у видачі судового наказу за заявою від 03.05.2018р.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку, визначеному Розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                                            Мороз Н.В.