ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 902/538/14

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Чумака Ю.Я. головуючого, Дроботової Т.Б., Пількова К.М.,

секретар судового засідання Овчарик В.М.,

за участю представників:

прокуратури Коркішка В.М. (за посвідченням),

позивача-1 не з`явився,

позивача-2 Рибак Н.Б. (дов. від 28.12.2017),

відповідача-1 не з`явився,

відповідача-2 Середа А.В. (адвокат, дов. від 13.03.2018),

третьої особи не з`явився,

розглянувши касаційну скаргу Державного підприємства "Хмільницьке лісове господарство" на рішення Господарського суду Вінницької області від 29.05.2017 (судді Колбасов Ф.Ф., Банасько О.О., Нешик О.С.) та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 (судді Мамченко Ю.А., Огороднік К.М., Демидюк О.О.) у справі

за позовом Заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі:

1) Міністерства оборони України,

2) Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці
до 1) Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області,

2) Державного підприємства "Хмільницьке лісове господарство",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Військова частина НОМЕР_1 ,

про скасування розпорядження та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
У квітні 2014 року Заступник Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі МОУ), Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці (далі КЕВ м. Вінниці) звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області (далі Хмільницька РДА Вінницької області), Державного підприємства "Хмільницьке лісове господарство" (далі ДП "Хмільницький лісгосп"), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Військова частина НОМЕР_1 , в якій просив суд визнати недійсним розпорядження Хмільницької РДА Вінницької області від 30.03.2007 № 162 та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, виданий ДП "Хмільницький лісгосп", серії ЯЯ № 017894, зареєстрований 07.08.2007 за № 02.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Хмільницька РДА Вінницької області без достатніх правових підстав включила земельну ділянку, яка належить до земель оборони та перебуває на обліку КЕВ м. Вінниці, до складу земель, що підлягають передачі ДП "Хмільницький лісгосп".

Справа розглядалася судами неодноразово.

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду Вінницької області від 29.05.2017, залишеним без зміни постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 23.10.2017, позовні вимоги задоволено повністю.

Висновок судів попередніх інстанцій щодо задоволення позову обґрунтовано тим, що Хмільницька РДА Вінницької області, приймаючи спірне розпорядження, передала ДП "Хмільницький лісгосп" на підставі державного акта на право постійного землекористування від 07.08.2007 земельну ділянку площею 636,3957 га, яка накладається на земельну ділянку, що перебуває у користуванні МОУ згідно з державним актом від 1973 року б/н, що також підтверджується висновками земельно-технічних експертиз. Ці дії вчинено у порушення вимог земельного законодавства, оскільки МОУ згоди на припинення права користування земельною ділянкою, наданою у користування відповідно до державного акта від 1973 року б/н, не надавало, а Кабінет Міністрів України будь-яких постанови чи розпоряджень з приводу припинення права користування зазначеною земельною ділянкою, яка входить до складу земель оборони, не приймав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ДП "Хмільницький лісгосп" просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
В обґрунтування наведеної ним правової позиції скаржник посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме частини 1 статті 20 Земельного кодексу УРСР (у редакції 1970 року), статті 141 Земельного кодексу України (далі ЗК), наголошуючи на тому, що:

1) МОУ не є користувачем спірної земельної ділянки, оскільки у державному акті не зазначено, кому саме надається земельна ділянка;

2) в облікових картках зазначено різні відомості, а тому вони є неналежними доказами у справі;

3) наказ МОУ від 22.12.1997 № 483 не регулює процедуру погодження меж;

4) командир військової частини мав право погоджувати межі;

5) право постійного користування земельною ділянкою позивача припинено у зв`язку з припиненням діяльності Військової частини НОМЕР_2 ;

6) преюдиційним є рішення Вищого адміністративного суду України у справі № 2а/0270/3439/11, згідно з яким початок перебігу строку позовної давності для позивача визначено з 2007 року, а отже позивачем пропущено строк позовної давності;

7) позивач зобов`язаний проводити інвентаризацію свого майна щороку;

8) суди незаконно відхилили клопотання про проведення земельно-технічної експертизи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи (доводи, викладені у відзивах та запереченнях на касаційну скаргу)
У відзиві на касаційну скаргу Заступник військового прокурора Вінницького гарнізону вважає, що судові рішення місцевого та апеляційного господарських судів є законними, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанцій
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи та прийняті у ній судові рішення, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до розпоряджень Ради Міністрів Української республіки від 14.12.1970 № 1104-0036 рс та від 24.12.1970 № 1158-0039 для державних потреб, зокрема потреб Міністерства оборони, було надано у постійне та безстрокове користування земельну ділянку площею 269 га у межах згідно з доданим планом землекористування, яку було закріплено за Військовою частиною НОМЕР_2 , у подальшому А1185 (на теперішній час НОМЕР_1 ).

На підставі цих розпоряджень Виконкомом Вінницької обласної ради депутатів трудящих 19.10.1973 видано державний акт на право користування землею.

30.03.2007 Хмільницькою РДА Вінницької області видано розпорядження № 162 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками лісового фонду ДП "Хмільницький лісгосп" в адміністративних межах Хмільницького району".

Згідно з пунктом 1 цього розпорядження затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право користування земельними ділянками лісового фонду ДП "Хмільницький лісгосп" в адміністративних межах Хмільницького району з визначеною площею 7641,9238 га.

За змістом пункту 2 розпорядження надано у постійне користування ДП "Хмільницький лісгосп" земельні ділянки лісового фонду площею 7641,9238 га в адміністративних межах Хмільницького району, в тому числі земельну ділянку лісового фонду площею 40 га, яка належить до земель оборони.

Розпорядженням Хмільницької РДА Вінницької області від 17.04.2007 № 215 "Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації № 162 від 30.03.2007 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками лісового фонду ДП "Хмільницький лісгосп" в адміністративних межах Хмільницького району" відповідно до статей 6, 13, 21, 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" внесено зміни до розпорядження від 30.03.2007 № 162, а саме доповнено його пунктом 2.1 такого змісту: "дозволити ДП "Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" виготовити державні акти на право постійного користування земельними ділянками ДП "Хмільницький лісгосп". Крім того, доручено районному відділу земельних ресурсів внести зміни до земельно-облікових документів.

На підставі розпорядження Хмільницької РДА Вінницької області від 17.04.2007 №215 ДП "Хмільницький лісгосп" було видано державний акт серії ЯЯ № 017894 на право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 636,3957 га на території Широкогребельської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, із цільовим призначенням земельної ділянки для ведення лісового господарства, який зареєстровано Хмільницьким районним відділом земельних ресурсів у книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею від 07.08.2007 за № 02.

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом статті 19 Земельного кодексу України (далі ЗК) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Статтею 77 ЗК (у редакції, чинній на час прийняття спірного розпорядження) передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Аналогічне поняття земель оборони наведено також у статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", який визначає правові засади і порядок використання земель оборони.

Відповідно до статті 84 ЗК (у редакції, чинній на час прийняття спірного розпорядження) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Згідно зі статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" (у відповідній редакції) земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління.

Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням МОУ. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Оскільки землі оборони перебувають лише у користуванні МОУ, а розпоряджається ними Кабінет Міністрів України, відповідно до статті 142 ЗК виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони.

Зважаючи на викладене, а також беручи до уваги наведені норми права, судова колегія погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянкок у власність або у користування іншим особам є прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного рішення за поданням МОУ.

Висновки судів попередніх інстанцій про те, що спірні розпорядження і державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, виданий ДП "Хмільницький лісгосп", порушують права та охоронювані законом інтереси позивачів, адже спірне розпорядження прийнято з порушенням норм законодавства, що регулює земельні відносини, та суперечить положенням ЗК, Закону України "Про оборону України", Закону України "Про Збройні Сили України" та Закону України "Про використання земель оборони", є обґрунтованими.

Отже, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог Заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері про визнання недійсним розпорядження Хмільницької РДА Вінницької області від 30.03.2007 № 162 та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, виданого ДП "Хмільницький лісгосп", серії ЯЯ № 017894, зареєстрованого 07.08.2007.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі та відзиві на касаційну скаргу
Статтею 256 Цивільного кодексу України (далі ЦК) визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Частиною 4 статті 267 ЦК установлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

ДП "Хмільницький лісгосп" у касаційній скарзі посилається на пропуск прокурором і позивачами встановлених законом строків позовної давності для звернення з позовом до суду з огляду на та, що ДП "Хмільницький лісгосп" на спірних земельних ділянках відкрито проводило санітарні рубки лісу, які не можна було не помітити; під час проведення щорічних інвентаризацій військового майна, у тому числі земельних ділянок, військова частина зобов`язана була перевіряти фактичну наявність майна (фактичну площу земельної ділянки); рішенням Вищого адміністративного суду України у справі № 2а/0270/3439/11 залишено в силі ухвали місцевого та апеляційного адміністративного суду про залишення аналогічного позову прокурора з тими ж сторонами і тим же предметом спору без розгляду у зв`язку з пропуском прокурором строку звернення з позовом до суду, оскільки, як установлено судами першої та апеляційної інстанцій, позов подано після спливу 6-ти місячного строку оскарження розпорядження та акта.

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливою є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Позивачі у наданих місцевому суду поясненнях зазначили, що про порушення прав та свобод їм стало відомо внаслідок проведення прокурорської перевірки у червні 2011 року, а тому строк позовної давності у цих правовідносинах починає свій перебіг із червня 2011 року та відповідно закінчується у червні 2014 року, натомість зазначений позов було подано до суду 24 квітня 2014 року, тобто у межах загального трирічного строку звернення до суду.

Позивачі вважають, що строк позовної давності ними не пропущено, оскільки вони не могли дізнатися про порушення свого права під час проведення інвентаризаційної перевірки, позаяк обов`язок проведення інвентаризації сам по собі не свідчить про те, що позивачі чи прокурор за результатами такої процедури могли та повинні були дізнатися про дії, самостійно вчинені щодо спірної земельної ділянки іншими особами. Крім того, інвентаризація проводиться інвентаризаційною комісією, до складу якої входять посадові особи безпосереднього землекористувача, яким є військова частина.

У довідці від 11.04.2017 № 1305 начальник КЕВ м.Вінниця проінформував місцевий суд, що КЕВ м. Вінниця не було відомо про вилучення земельної ділянки до моменту проведення прокурорської перевірки у червні 2011 року, оскільки відповідно до листа управління Держземагенства у Хмільницькому районі Вінницької області від 19.02.2014 № 574 на території району по Широкогреблівській сільській раді розташована Військова частина НОМЕР_3 площею 260 га, ця земельна ділянка закріплена за МОУ; командири військових частин НОМЕР_4 та НОМЕР_3 про вилучення земельної ділянки площею 40 га не доповідали (не повідомляли).

Про порушення прав і свобод позивачів військовій прокуратурі з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері стало відомо за результатами прокурорської перевірки у червні 2011 року, проведеної відповідно до плану проведення прокурорської перевірки дотримання посадовими особами КЕВ м. Вінниці Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" та ЗК, затвердженого Військовим прокурором Вінницького гарнізону. Прокурор також зазначає, що за результатами проведеної перевірки, 23.06.2011 заступником військового прокурора було виявлено порушення технічної документації із землеустрою, що посвідчують право на постійне користування земельною ділянкою площею 260 га у Хмільницькому районі та внесено відповідне подання до КЕВ м. Вінниці. На підтвердження наведеного, до матеріалів справи долучено копії плану проведення прокурорської перевірки від 09.06.2011, подання від 23.06.2011 № 2711 про усунення порушень ЗК і Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" та відомості стосовно розбіжностей в обліку земельних ділянок МОУ за даними 6-зем Управління Держкомзему у м. Вінниці та обліковими даними КЕВ м. Вінниці Західного ТКЕУ станом на 01.04.2011.

Посилання скаржника на те, що позивачі повинні були та могли дізнатися про порушення їх прав під час проведення щорічних інвентаризацій військового майна, правомірно відхилено судами попередніх інстанцій з огляду на те, що за своєю суттю інвентаризація це спосіб бухгалтерського обліку, за допомогою якого виявляється нестача майна, а проведення внутрішньої інвентаризації само по собі не свідчить про те, що спірні розпорядження державної адміністрації та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою суміжного користувача було передано позивачам, або вони були повідомлені зазначеним особам про їх наявність. Здійснення ДП "Хмільницький лісгосп" санітарної рубки лісу також не свідчить про обізнаність позивачів щодо порушення їх прав шляхом прийняття оскаржуваних розпорядження та акта на право постійного землекористування, оскільки суцільна порубка здійснювалася у 2006 році, а оскаржувані розпорядження та акт датовано 2007 роком.

Посилання скаржника на преюдицію рішення Вищого адміністративного суду України у справі № 2а/0270/3439/11 та пропуск строку позовної давності колегія суддів вважає помилковим, оскільки визначення початку перебігу строку позовної давності має здійснюватися під час розгляду конкретної справи господарським судом, зважаючи на фактичні обставини справи на основі повного, всебічного і об`єктивного дослідження поданих доказів.

Погодження та підписання начальником військової частини НОМЕР_4 Плужніковим В.О. акта погодження та закріплення меж земельних ділянок, що передаються у постійне користування ДП "Хмільницький лісгосп", розташованих на території Широкогребельської сільської ради за межами населеного пункту від 26.02.2007 не може свідчити про обізнаність позивачів щодо наявності оспорюваних розпорядження державної адміністрації та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою.

Із досліджених місцевим господарським судом та перевірених судом апеляційної інстанції обставин справи вбачається, що доказів, які б підтверджували доведення до відома позивачів оскаржуваного розпорядження матеріали справи не містять. Таким чином, позивачі не мали об`єктивної можливості дізнатися про порушення їх прав до червня 2011 року.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій про те, що початок перебігу строку позовної давності за цим спором слід обліковувати з червня 2011 року, з урахуванням положень статті 257 ЦК кінцевим терміном звернення до суду є червень 2014 року, натомість прокурор звернувся із відповідним позовом до суду 24.04.2014, тобто у межах строку позовної давності.

Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на те, що належність спірної земельної ділянки державної форми власності до земель оборони підтверджується державним актом на право користування землею від 1973 року б/н, а доказів наявності правових підстав для припинення права постійного користування землями оборони у встановленому законом порядку матеріали справи не містять.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд
Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Ураховуючи наведені приписи законодавства та обставини, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій, колегія суддів зазначає, що оскаржені судові рішення у справі ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування немає.

Судовий збір за подання касаційної скарги у порядку статті 129 ГПК слід покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державного підприємства "Хмільницьке лісове господарство" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Вінницької області від 29.05.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 у справі № 902/538/14 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.Я. Чумак

Судді: Т.Б. Дроботова

К.М. Пільков