ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" травня 2018 р. Справа № 922/3934/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Істоміна О.А., суддя Медуниця О.Є.,

при секретарі Бєлкіній О.М.,

за участю представників:

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 договір про надання правової допомоги (витяг) № 7 від 01.12.2017, дов. № 7/2017 від 04.12.2017,

відповідача ОСОБА_2 договір про надання правової допомоги (витяг) № 1 від 01.02.2018, ордер ПТ 054966 від 21.02.2018,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №424 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 07.02.2018 у справі № 922/3934/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Проматом", м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "НМУ "Електропівденмонтаж", м. Харків,

про стягнення 194549,20 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 07.02.2018 у справі 922/3934/17 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "НМУ "Електропівденмонтаж" (61035, м. Харків, вул. Каштанова, 33; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Проматом" (01601, м. Київ, вул. Госпітальна, 12-Д; ) - грошові кошти у розмірі 194549,20 грн., як залишку невикористаної суми попередньої оплати за договором підряду № 07/243-0513 від 30.05.2013, а також 2918.24 грн. витрат з оплати судового збору.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 07.02.2018 у справі №922/3934/17 частково та прийняти нове рішення в частині стягнення з ТОВ "НМУ "Електропівденмонтаж" на користь ТОВ "Проматом" грошових коштів у розмірі 48439,74 грн, як залишку невикористаної суми попередньої оплати за договором підряду № 07/243-0513 від 30.05.2013, а в стягненні решти коштів в розмірі 146109,46 грн відмовити у звязку із спливом строку позовної давності. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що він не погоджується з вказаним рішенням суду в частині стягнення усієї суми - 1549,20 грн, оскільки сума реальної заборгованості складає лише 48 439,74 грн., у решті в розмірі 146 109,46 грн. має бути відмовлено у зв'язку із пропущеним строком позовної давності. Як вважає відповідач, строк дії договору закінчився 31.12.2013, він ініціював продовження строку цього договору, але позивач не надав письмових відповідей на звернення, через що відповідач на свій ризик продовжував виконувати роботи. Тому, як вважає апелянт, позивач ухилявся від своїх обов'язків щодо надання відповідей, підписання додаткової угоди, відмови або роз'яснень щодо виконання робіт відповідачем та сприянню своєчасного та повного виконання робіт.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні зазначив, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його цілком обґрунтованим та законним, вважає, що судом були об'єктивно і повно досліджені всі матеріали справи, без порушення матеріального чи процесуального права, наполягає на правомірності рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Позивач зазначає, що помилковими є посилання відповідача на те, що строк початку позовної давності необхідно було відраховувати від дати підписання останнього акта (31.07.2014), а не віддати повернення частини грошових коштів (08.09.2014), оскільки після підписання останнього акта сторонами були ще вчинені подальші дії, які стосувалися виконання договору, а отже додатково відтермінували останній день, коли зобов'язання повернення коштів мало бути виконано. Як вважає позивач, судом першої інстанції правильно не було застосовано наслідки спливу позовної давності, через переривання строку позовної давності, який

остаточно сплив би лише 19.01.2020. Позивач вказує, що оскільки у відповідача не виникло будь-яких законних прав власності на отриману та не використану суму грошових коштів попередньої оплати у розмірі 194 549,20 грн за договором, строк дії якого закінчився, право власності на вказані грошові кошти зберігається за позивачем. Відтак, на думку позивача, з огляду на неповернення відповідачем отриманої та не використаної суми попередньої оплати за договором, позивач неправомірно позбавлений прав володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд, адже вказані грошові кошти позивач не може використати в своїй господарській діяльності.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та розглянувши матеріали справи в порядку ст. 269 ГПК України, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.05.2013 між Товариство з обмеженою відповідальністю "Проматом" (позивачем) і Товариством з обмеженою відповідальністю "НМУ "Електропівденмонтаж" (відповідачем) було укладено договір підряду № 07/243-0513, згідно умов якого відповідач, як виконавець, зобов'язався виконати роботи: "Капітальний ремонт підстанції 110/6 кВ "Чехівська" з заміною секційного вимикача 110 кВ, трансформаторів струму секційного вимикача 110 кВ, трансформаторів струму ремонтної перемички 110 кВ, ввідних вимикачів 6 кВ трансформаторів 1Т і 2Т, секційного вимикача 6 кВ" (надалі - роботи), а позивач, як замовник, зобов'язався прийняти та оплатити виконані роботи.

Пунктом 1.3. даного договору передбачено, що обсяг, склад, характер виконуваних за цим договором робіт, визначений в технічному завданні (додаток № 3 до договору).

Відповідно до п. 2.1 виконавець виконує передбачені цим договором роботи із своїх матеріалів, своїми силами та засобами, відповідно до технічного завдання, вимог діючих державних будівельних норм, стандартів, правил ведення робіт, зокрема загальнобудівельних робіт (згідно вимог ДБН А.3.1-5-2009 "Організація будівельного виробництва") та спеціальних видів робіт, Правил безпечної експлуатації електроустановок, Правил технічної експлуатації електричних станцій і мереж. Всі використовувані виконавцем матеріали, засоби, пристрої, прилади та обладнання, інші матеріальні засоби повинні відповідати стандартам, ГОСТам, ТУ, ДСТУ Б. ТС і т.п., встановленим в Україні, підлягають обов'язковій сертифікації на території України, повинні мати сертифікати походження та сертифікати відповідності встановленим в Україні стандартам, іншу передбачену чинним законодавством України документацію (п. 2.2. договору).

Згідно з п. 3.1., п. 3.2., п. 3.3. договору ціна договору визначається згідно з договірною ціною (кошторисною документацією, яка є додатком № 1 до цього договору). Ціна даного договору становить 1 385 174,17 грн., крім того ПДВ в розмірі 20% 277 034,83 грн. Загальна ціна договору з ПДВ складає 1 662 209,00 грн. (один мільйон шістсот шістдесят дві тисячі двісті дев'ять грн. 00 коп.). Ціна у договорі визначена на основі кошторису та є твердою. Ціна договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

Відповідно до п. 4.1. договору, замовник до початку виконання робіт здійснює попередню оплату згідно Графіка виконання та фінансування робіт (у розмірі 1050000 грн.).

В п. 3.4. договору передбачено, що якщо під час виконання робіт виникла потреба у виконанні додаткових видів робіт, не врахованих кошторисною документацією, і це може призвести до підвищення твердої договірної ціни, виконавець негайно повідомляє про це замовника із відповідним письмовим обґрунтуванням необхідності виконання додаткових видів робіт (матеріалів) та надає відповідні розрахунки із збільшення ціни даного договору. Замовник протягом 5-ти робочих днів розглядає пропозиції виконавця, приймає рішення по суті та письмово повідомляє про нього виконавця. У випадку погодження замовником необхідності виконання додаткового обсягу робіт, сторони укладають додаткову угоду до даного договору, у якій визначають перелік робіт, які необхідно виконати додатково, та їх вартість, а також вносять зміни до строків виконання робіт (за необхідності). Виконавець зобов'язаний зупинити виконання таких додаткових Робіт у разі неодержання у визначений строк відповіді на своє повідомлення.

Пунктом 4.1. договору визначено, що розрахунки проводяться шляхом:

- попередньої оплати, яка здійснюється замовником до початку виконання робіт згідно графіка виконання та фінансування робіт, який є додатком № 2 до цього договору. Замовник має право здійснити передоплату у розмірі більшому ніж вказано в графіку виконання та фінансування робіт .

- остаточного розрахунку, який проводиться замовником протягом 30 (тридцяти ) банківських днів після прийняття виконаних робіт (етапів Робіт).

Розрахунки здійснюються на підставі акту приймання виконаних

будівельних робіт (Форма КБ-2в) та довідки про вартість виконаних будівельних робіт

(Форма КБ-3) (п. 4.2. договору).

Як зазначає позивач, ним було перераховано попередню оплату у повному розмірі. Проте, станом на момент звернення з позовом до суду, відповідач роботи виконав лише частково та здав їх позивачу на суму 855450,80 грн.

З метою досудового врегулювання питання повернення попередньої оплати 26.05.2015 позивачем було відправлено відповідачу претензію № 46-2014 про порушення договору. На претензію відповідачем надано відповідь № 155/01 від 04.06.2015, у якій останній фактично визнає наявність заборгованості щодо неповернутої передоплати, однак піддає сумніву правильність кошторисних розрахунків вартості виконуваних робіт за договором.

Позивач зазначив, що через те, що відповідач робіт у повному обсязі не виконав, залишок попередньої оплати у розмірі 194 549,20 грн. не повернув, позивач був вимушений направити відповідачу офіційний лист-повідомлення № 52-2016 від 27.12.2016 про розірвання договору, яким позивач припинив дію договору в односторонньому порядку, скориставшись правом, передбаченим пунктом 7.5. договору.

Як вказує позивач, на вказане повідомлення відповідач надав відповідь № 45/01 від 19.01.2017, у якій погоджується повернути попередню оплату не у повному обсязі, а лише частково, знову спонукає до перегляду розцінок на ремонтні роботи та обладнання (хоча укладаючи договір відповідач погоджувався із умовою, що договірна ціна є твердою - пункт 3.3. договору), а також вважає нібито позивач необґрунтовано здійснив одностороннє розірвання договору.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у звязку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що спірний договір є припиненим в повному обсязі з моменту одержання відповідачем офіційного листа-повідомлення (тобто, з 03.01.2017, дати, зазначеної у листі відповідача № 45/01 від 19.01.2017). Відтак, суд першої інстанції зазначив, що залишення залишку попередньої оплати у відповідача порушує загальні принципи справедливості, добросовісності та розумності, закріплені ст. 3 ЦК України, оскільки право на отримання грошових коштів у повному розмірі, передбаченому договором, відповідач мав лише у разі належного виконання ним свого зобов'язання, а саме у разі здачі повного обсягу виконаних робіт та прийняття їх позивачем.

Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з даним висновком суду першої інстанції, вважає наведений висновок таким, що здійснений з урахуванням усіх обставин справи та приписів чинного законодавства.

Так, за загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно зі ст. 875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

У відповідності з ч. 4 ст. 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Пунктом 7.5. договору сторони передбачили, що у випадку припинення робіт або неналежного виконання договірних зобов'язань з вини виконавця, замовник може розірвати даний Договір в односторонньому порядку і вимагати повернення платежів пропорційно частині невиконаних робіт, а також вимагати сплати виконавцем штрафної санкції, передбаченої п. 7.2. договору.

Згідно ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Матеріали справи свідчать, що на виконання своїх зобов'язань позивачем було перераховано попередню оплату у повному розмірі (1 050 000 грн), що підтверджується платіжним дорученням № 2107 від 03.07.2013 (а.с. 25).

Відповідач, в свою чергу, зобов'язався виконати роботи у повному обсязі, передбаченому договором, забезпечити виконання робіт у строки, встановлені договором, а саме - протягом 25 тижнів, а також скласти та надати позивачу підписані зі свого боку акти приймання виконаних будівельних робіт (форми № КБ-2в) та Довідки КБ-3.

Проте, відповідач роботи виконав лише частково та здав їх позивачу на суму 855450,80 грн., що підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт (форми КБ-2в) за грудень 2013 і липень 2014, довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форми № КБ-3) за грудень 2013 і липень 2014, а також актами вартості устаткування (а.с. 26-45).

Решта обсягу робіт, необхідних позивачу, залишилася невиконаною відповідачем, жодного акта приймання виконаних будівельних робіт щодо решти обсягу робіт відповідач не склав і позивачу не направив, матеріали справи таких доказів не містять.

Як свідчать матеріали справи, 26.05.2015 позивач з метою досудового врегулювання питання щодо повернення попередньої оплати направив на адресу відповідача претензію № 46-2014 про порушення договору та повернення позивачу залишку попередньої оплати у розмірі 194 549,20 грн.

У відповіді на претензію № 155/01 від 04.06.2015 відповідач фактично визнав наявність заборгованості щодо неповернутої передоплати, однак піддав сумніву правильність кошторисних розрахунків вартості виконуваних робіт за договором.

У зв'язку з невиконанням відповідачем робіт у повному обсязі та неповерненням залишку попередньої оплати у розмірі 194549,20 грн., позивач направив на адресу відповідача офіційний лист-повідомлення № 52-2016 від 27.12.2016 про розірвання договору, яким позивач припинив дію договору в односторонньому порядку, скориставшись правом, передбаченим пунктом 7.5. договору.

У відповіді (№ 45/01 від 19.01.2017) на повідомлення позивача відповідач погодився повернути попередню оплату не у повному обсязі, а лише частково, знову спонукав до перегляду розцінок на ремонтні роботи та обладнання, при цьому укладаючи договір відповідач погоджувався із умовою, що договірна ціна є твердою (п. 3.3. договору), а також зазначив, що позивач необґрунтовано здійснив одностороннє розірвання договору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний договір є припиненим в повному обсязі з моменту одержання відповідачем офіційного листа-повідомлення (тобто, з 03.01.2017, дати, зазначеної у листі відповідача № 45/01 від 19.01.2017).

Відповідач вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, та відраховує його з дня підписання позивачем акту виконаних робіт від 30.12.2013, оскільки саме тоді позивачу стало відомо, що роботи не були виконані у повному обсязі.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 260 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В ч. 1 та ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У даному випадку такими доказами переривання перебігу позовної давності є листи відповідача № 155/01 від 04.06.2015 та № 45/01 від 19.01.2017, з яких вбачається, що відповідач визнає наявність заборгованості перед позивачем, погоджується повернути кошти, але ставить передумовою виконання такого обов'язку попередню згоду позивача на перегляд кошторисної вартості, зокрема листи № 155/01 та № 45/01 містять такі підтвердження:

"...Ми готові перерахувати Вам залишок коштів між реальними затратами і кошторисним розрахунком", "за 2013-2014 рр. TOB "НМУ "Електропівденмонтаж" виконало роботи на суму 855450,80 грн. При виконанні робіт виникли проблеми щодо вартості обладнання ... TOB "НМУ "Електропівденмонтаж" готове розглянути питання щодо повернення різниці між фактично понесеними збитками та кошторисною ціною."

Тобто, зміст даних листів свідчить, що відповідач визнає наявність у нього грошового обов'язку перед позивачем, однак не бажає його добровільно виконати до моменту вирішення питань здорожчання обладнання, закупленого ним для виконання робіт. Крім того, відповідач зазначає, що у разі відмови позивача від таких пропозицій, відповідач буде звертатися до суду для стягнення понесених витрат, що додатково підтверджує усвідомлення необґрунтованості самовільного утримання відповідачем грошових коштів, на суму яких не були виконані та здані роботи.

При цьому, листи відповідача № 155/01 від 04.06.2015 та № 45/01 від 19.01.2017, якими згідно положень ч. 1 та ч. 3 ст. 264 ЦК України, двічі переривався перебіг позовної давності, підписані директором TOB "НМУ "Електропівденмонтаж", тобто уповноваженою особою відповідача.

Направлення вказаних листів мало місце саме в межах строку давності, а не після його спливу. За таких обставин, оскільки перебіг позовної давності переривався 04.06.2015 та 19.01.2017, кінцевий строк спливу позовної давності було відтерміновано спочатку до 04.06.2018, а потім вдруге - до 19.01.2020.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що строк початку позовної давності необхідно було відраховувати від дати підписання останнього акта (31.07.2014), а не від дати повернення частини грошових коштів (08.09.2014).

Проте, таке твердження відповідача не підтверджуються обставинами справи, оскільки після підписання останнього акта сторонами були ще вчинені подальші дії, які стосувалися виконання договору, а отже додатково відтермінували останній день, коли зобов'язання повернення коштів мало бути виконано.

У своїй апеляційній скарзі відповідач стверджує, що строк дії договору закінчився 31.12.2013.

Такі твердження відповідача є необґрунтованими та не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки пунктом 11.1. договору передбачено застереження про те, що в частині здійснення розрахунків та гарантійних зобов'язань цей договір діє до повного виконання зобов'язань.

Оскільки відповідачем зобов'язання в частині виконання робіт станом на кінець грудня 2016 року у повному обсязі фактично виконані не були, договір продовжував свою дію до її припинення в односторонньому порядку позивачем (лист № 52-2016 від 27.12.2016).

Крім того, колегія суддів зазначає, що у липні 2014 року відповідачем була виконана частина обсягу робіт, необхідних позивачу, та останнім було прийнято рішення про прийняття таких виконаних із запізненням робіт та підписання 31.07.2014 акта приймання виконаних робіт. Після чого, 19.08.2014 позивачем було здійснене перерахування додаткового авансу відповідачу, який відповідачем було повернуто 08.09.2014 із посиланням на припинення робіт. Тобто саме із цієї дати - 08.09.2014 (вчинення останньої активної дії між сторонами), а не з дати закінчення строку дії договору, настав момент, коли позивачу стало відомо про порушення його прав, а саме: про відмову відповідача продовжувати роботи, тобто остаточне невиконання робіт у повному обсязі, та неповернення залишку невикористаної відповідачем попередньої оплати, щодо якої відсутні підписані сторонами акти.

Відповідач в своїй апеляційній скарзі зазначає, що він неодноразово звертався з листами, якими ініціював продовження терміну завершення робіт та строку дії договору, ініціював перегляд ціни робіт через здорожчання обладнання, на які позивач не погодився.

Згідно письмових пояснень позивача, він не спростовує звернення відповідача з пропозиціями щодо збільшення договірної ціни та продовження строку здачі робіт і строку дії договору, позивач підтверджує, що дійсно не погоджувався на зміну договірних умов, тому письмових відповідей не надав. Пояснення та причини неможливості змінити умови договору надавалися телефоном та під час особистих зустрічей, оскільки спілкування і переговори з відповідачем велися не лише письмово, а і усно.

Укладаючи договір, відповідач погоджувався із умовою, що договірна ціна є твердою - пункт 3.3. договору, а отже позивач розраховував на виконання робіт саме за погодженою ціною, і не мав жодного обов'язку надавати згоду на її збільшення. Договором не було передбачено умови, за якої ненадання письмової згоди на пропозицію зміни договірних умов, надало б відповідачу право на невиконання робіт.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на умови пунктів 3.4., 6.4.3. договору є необґрунтованими, оскільки у вказаних пунктах 3.4., 6.4.3. йде мова виключно про виникнення додаткових обсягів робіт, виникнення обставин, що перешкоджають виконанню робіт, а не про здорожчання обладнання.

Також неправомірними є посилання відповідача на положення статті 867 ЦК України, яка гарантує права замовника на відмову від договору побутового підряду та передбачає обов'язок відшкодувати витрати підрядника, оскільки між сторонами укладено договір будівельного підряду на капітальний ремонт енергетичної підстанції. Позивач у цій справі не відмовлявся від договору на підставах статті 867 ЦК України, а здійснив його розірвання через прострочення відповідачем терміну здачі робіт, скориставшись правом, передбаченим пунктом 7.5. договору, яким передбачено, що у випадку припинення робіт або неналежного виконання договірних зобов'язань з вини виконавця, замовник може розірвати даний договір в односторонньому порядку і вимагати повернення платежів пропорційно частині невиконаних робіт.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що звернення із даним позовом було вчинено позивачем у межах строку позовної давності, відповідач не повернув позивачу отриману та не використану суму попередньої оплати за договором, тому, залишення залишку попередньої оплати у відповідача порушує загальні принципи справедливості, добросовісності та розумності, закріплені ст. 3 ЦК України, оскільки право на отримання грошових коштів у повному розмірі, передбаченому договором, відповідач мав лише у разі належного виконання ним свого зобов'язання, а саме у разі здачі повного обсягу виконаних робіт та прийняття їх позивачем.

Отже, враховуючи викладене та те, що відповідачем не надано належних доказів в обґрунтування правомірності невиконання зобов'язань щодо виконання робіт за умовами спірного договору, а також правомірності відмови від повернення позивачу грошових коштів у розмірі 194549,20 грн., суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Проматом" обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду про те, що законними та обґрунтованими є обставини й матеріали справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення, наведено місцевим судом, та приходить до висновку, що підстав для скасування рішення не має. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 254, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "НМУ "Електропівденмонтаж", м. Харків, на рішення господарського суду Харківської області від 07.02.2018 у справі № 922/3934/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 07.02.2018 у справі № 922/3934/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 07.05.2018.

Головуючий суддя Гребенюк Н.В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Медуниця О.Є.