ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.05.2018 Справа № 917/29/16

Господарський суд Полтавської області у складі судді Іванко Л.А. при секретарі Ісенко М.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою Липоводолинської селищної ради, вул. Роменська, 10, смт. Липова Долина, Липоводолинський р-н, Сумська обл., 42500, іден. код 04390972

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", вул. Будька, 47, м.Гадяч, Полтавська обл., 37300, ідент. код 33460268

треті особи, які не заявляють вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. ОСОБА_1

2. Приватне акціонерне товариство СК "Арсенал Страхування"

про стягнення 387 561,40 грн.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2, посв.№369 від 06.04.2012 року

від відповідача: ОСОБА_3, дов. від 03.01.2018 року

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Полтавської області надійшов позов Липоводолинської селищної ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" про стягнення 387 561,40 грн. збитків - витрат з аварійного ремонту мосту у смт. Липова Долина, які завдано у зв'язку з ДТП, вчиненого під керуванням ОСОБА_1 автомобілем МАЗ 543203, державний номерний знак НОМЕР_1 з причепом, державний номерний знак НОМЕР_2, що належить на праві власності відповідачеві, внаслідок якої пошкоджено міст в смт. Липова Долина.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що Постановою Гадяцького районного суду Полтавської області від 11.06.2015р. визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ст.124 КУпАП та накладено на нього штраф у розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 34000 грн. Внаслідок пошкодження дорожнього мосту, який прийнято у комунальну власність селищної ради відповідно до рішення Липоводолинської селищної ради від 31.05.1994р., завдано збитків в сумі 146063,11 грн., що підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт з аварійного ремонту мосту у смт. Липова Долина, складеного ТОВ "Сумимостобуд".

Відповідач проти позову заперечує, вважає, що позивачем не підтверджено належними доказами факт перебування пошкодженого мосту на балансу Липоводолинської селищної ради, а розмір збитків, заявлених до стягнення не відповідає реальному розміру коштів, які необхідні для відновлювального ремонту автодорожнього мосту.

31.03.2016р. прийнято рішення господарського суду Полтавської області по даній справі, яким в задоволенні позову відмовлено повністю. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30.11.2016р. рішення господарського суду Полтавської області від 31.03.2016р. залишено без змін.

28.02.2017р. Вищий господарський суд України прийняв постанову, якою рішення господарського суду Полтавської області від 31.03.2016р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.11.2016р. у справі №917/29/16 скасовано та передано справу на новий розгляд до господарського суду Полтавської області.

В своїй постанові Вищий господарський суд України зазначив, що суду необхідно з'ясувати перебування пошкодженого мосту на балансу Липоводолинської селищної ради, а саме: чи відбувалась фактична передача вказаного майна.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 12.06.2017р. прийнято справу до розгляду, призначено судове засідання та запропоновано позивачу надати докази перебування пошкодженого майна (мосту) на балансі Липоводолинської селищної ради докази фактичної передачі вказаного майна.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 07.09.2017р. за клопотанням позивача призначено будівельно-економічну експертизу по справі щодо визначення розміру матеріальної шкоди на відновлювальний ремонт автодорожнього мосту.

10.04.2018р. позивачем подано до суду заяву про зменшення позовних вимог (вх. №3616) в якій він просить стягнути з ТОВ "Гадячсир" 98759,00 грн. - завданих збитків, 14813,40 грн. - вартість виконання робочого проекту з ремонту мосту, 9523,20 грн. - вартість висновку судової будівельно-технічної експертизи.

Під час розгляду справи по суті судом були дослідженні всі письмові докази та пояснення, що містяться в матеріалах справи.

В судовому засіданні 03.05.2018р. судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно з ч.6 ст.233, 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі наявні у справі докази та письмові пояснення, суд встановив наступне:

18.05.2015р. близько 05:30 у смт. Липова Долина Сумської області по вул. Комсомольська відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля МАЗ 543203-220, державний номерний знак НОМЕР_1 з причепом КRАМЕR, державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_1, внаслідок якої був пошкоджений міст, що підтверджується адміністративним протоколом від 18.05.2015р.

Постановою Гадяцького районного суду Полтавської області від 11.06.2015 визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено статтею 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 340,00 грн.

Відповідно до рішення Липоводолинської селищної ради від 31.05.1994 дорожній міст по вулиці Комсомольській в смт. Липова Долина прийнято у комунальну власність селищної ради.

Згідно із довідкою № 141 від 25.02.2016 автодорожній міст, що знаходиться по вул. Оболонській (Комсомольській) у смт ОСОБА_4 обліковується на балансі Липоводолинської селищної ради і його балансова вартість складає 98842,00 грн.

ОСОБА_1 на момент здійснення вказаного правопорушення перебував у трудових відносинах із ТОВ "Гадячсир" та транспортний засіб МАЗ 543203-220, державний номерний знак НОМЕР_4 з причепом KRAMER належить ТОВ «Гадячсир», тому останній зобов'язаний відшкодувати позивачу збитки.

12.01.2018р. Полтавським відділенням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. професора ОСОБА_5 було виконано будівельно-технічну експертизу за №1400.

Згідно вказаного висновку розмір матеріальної шкоди, на відновлювальний ремонт автодорожнього мосту на дорозі по вул. Оболонській (Комсомольській) у смт. Липова Долина Сумської області складає 98759,00 грн.

За проведення судової будівельно-технічної експертизи позивач сплатив 9523,20 грн., що підтверджується актом здачі-приймання наданих послуг №1 від 06.11.2017р. та платіжним дорученням №300 від 06.11.2017р.

Крім цього, позивач оплатив вартість виконання робочого проекту з ремонту мосту в сумі 14813,40 грн., що підтверджується договором №2 від 15.02.2016р. та платіжним дорученням №11 від 15.02.2016р.

Позивач зазначив, що оригінал рішення Липоводолинської селищної ради від 31.05.1994р. про прийняття дорожнього мосту у комунальну власність селищної ради, було втрачено, а тому 25.02.2016р. Липоводолинською селищною радою було прийнято рішення "Про автодорожній міст в смт. Липова Долина", відповідно до якого рішення від 31.05.1994р. було поновлено.

Позивач стверджує, що акт приймання-передачі автодорожнього мосту знищений у зв'язку із закінченням строку зберігання вказаних документів відповідно до вимог "Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів", затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №578/5 від 12.04.2012р. (лист №612 від 08.08.2017р., а.с.13, т.3).

Згідно оборотної відомості за товарно-матеріальними розрахунками, спірний міст обліковується на балансі Липоводолинської селищної ради із залишковою вартістю 98842,00 грн. (а.с. 21-22, т.3).

Оскільки відповідач не відшкодував позивачу вказаний розмір матеріальних збитків, такі обставини на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв'язку з чим позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Зобовязання, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, належать до позадоговірних зобов'язань. Ці правовідносини регулюються Главою 82 «Відшкодування шкоди» ЦК України.

За ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких собак та собак бійцівських порід, тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Зокрема, відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, відповідно до частини 5 зазначеної статті, така особа відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Крім цього, відповідні роз'яснення надано у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 № 6, відповідно до яких, при визначенні розміру шкоди враховується розмір майнової шкоди, спричиненої майну або особистим немайновим правам потерпілого. Під шкодою, що має бути відшкодовано, розуміють знешкодження або зменшення блага потерпілого внаслідок порушення його матеріальних прав або приниження нематеріальних благ (життя, здоров'я, тощо).

Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої майну особи в результаті ДТП, та визначаючи розмір такої шкоди, судам слід звернути увагу на положення статті 1192 Цивільного кодексу України, згідно з яким, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати їй в натурі (передати річ того ж роду і тієї ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення втраченої речі.

Згідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

У роз'ясненні Вищого господарського суду України N 02-5/215 від 01.04.1994р. "Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди" зазначається, що вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків (відшкодування шкоди), господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності, а саме наявність правил поведінки, встановленого законом або договором; наявність факту порушення такого правила поведінки винною особою; наявність збитків у потерпілої особи; наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони.

Відповідно до частини 1 пункту 8 статті 16 Цивільного кодексу України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.

Збитками відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Відповідно до частини 1 статті 22, частини 1 статті 623 Цивільного кодексу України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням. Тобто відшкодуванню підлягають збитки, які знаходяться у причинному зв'язку з правопорушенням. За таких умов визнається, що причинний зв'язок між порушенням та збитками має бути безпосереднім або прямим.

Вимоги про стягнення збитків можуть бути задоволені лише у випадку, якщо буде доведено кожний з елементів складу правопорушення.

Недоведення хоча б одного з них виключає можливість задоволення вимоги про стягнення збитків.

Позивачем надані докази на підтвердження того, що пошкодження дорожнього мосту по вул. Оболонській (Комсомольській) у смт. Липова Долина відбулося внаслідок неправомірних дій водія ТОВ "Гадячсир" - ОСОБА_1

Згідно висновку №1400 від 12.01.2018р. судової будівельно-технічної експертизи розмір матеріальної шкоди на відновлювальний ремонт автомобільного мосту складає 98759,00 грн.

Проте, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження факту передачі та перебування пошкодженого майна (мосту) та балансі Липоводолинської селищної ради.

Рішення селищної ради народних депутатів Липоводолинського району Сумської області 19 сесії 21 скликання від 31.05.1994р. про прийняття у комунальну власність об'єктів дорожньої сфери не є доказом фактичної передачі майна на баланс позивача.

Надана позивачем копія оборотної відомості за товарно-матеріальними розрахунками є первинним бухгалтерським документом обліку основних засобів, і не може слугувати належним доказом факту передачі дорожнього мосту на баланс Липоводолинської селищної ради.

Твердження позивача про знищення акту приймання-передачі майна (мосту) в зв'язку з закінченням строку зберігання спростовується ст.87 "Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів", затвердженого наказом Міністерства юстиції України №578/5 від 12.04.2012р., якою передбачено, що документи (свідоцтва, акти, договори) на право власності на землю, споруди, майно на право володіння, користування, розпорядження майном, право реєстрації і перереєстрації фірмових назв, товарних знаків тощо зберігається до ліквідації організації.

Таким чином, позивачем не доведено один з елементів складу правопорушення - порушення його цивільного права чи інтересу, що виключає можливість настання цивільно-правовової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Згідно зі ст.ст.74, 76, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість заявленого позову, а тому позовні вимоги про стягнення збитків задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 14.05.2018р.

Суддя Іванко Л.А.