РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.04.2018Справа № 910/20403/17

За позовом Приватного підприємства "Автомагістраль", с. Синяк, Вишгородського району, Київської області

до Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м. Київ

про стягнення 4 480 841,73 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Корзаченко В.М. (представник за довіреністю від 02.01.2018р.);

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Автомагістраль" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (відповідач) суми заборгованості за Договором № 31/03-17с послуги з поточного дрібного ремонту та експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного значення (міжнародні, національні, регіональні), державного значення (територіального) та місцевого значення загального користування у Київській області, згідно дефектних актів від 31.03.2017р. та за Договором № 1105/2 послуги з поточного дрібного ремонту та експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного значення (міжнародні, національні, регіональні), державного значення (територіального) та місцевого значення загального користування у Київській області, згідно дефектних актів від 11.05.2017р. в розмірі 5 460 819,34 грн., з яких 5 203 767,49 грн. суми основного боргу, 52 037,67 грн. пені, 166 520,56 грн. інфляційних втрат та 38 493,62 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договорами в частині оплати виконаних позивачем робіт та за наявності прострочення виконання грошового зобов'язання позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача штрафних та фінансових санкцій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 19.12.2017р.

Судове засідання 19.12.2017р. не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2017р. у зв'язку з набранням чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.01.2018р.

Відповідач у встановлений судом строк надав для долучення до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти задоволення вимог позивача, посилаючись на те, що укладені між сторонами договори, акти виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт підписані з боку позивача не уповноваженою особою, позивачем не надано суду доказів досудового врегулювання спору, обов'язок з оплати виконаних позивачем робіт у відповідача не настав, у зв'язку з чим відповідач вважає вимоги позивача передчасними, позивачем, на думку відповідача, не обґрунтовано розміру заявленої до стягнення суми заборгованості, позивачем заявлено суму відповідальності за прострочення виконання зобов'язання з оплати робіт понад суму, визначену умовами договорів, нараховані позивачем штрафні санкції (пеня) не можуть бути стягнуті з відповідача з огляду на встановлену законом заборону на нарахування санкцій за невиконання грошових зобов'язань, відповідач вказує також на неправомірність об'єднання вимог позивача за двома договорами, що на його думку, може утруднити вирішення даного спору.

Крім того, у відзиві на позовну заяву та в окремо поданій заяві про зарахування зустрічних вимог від 15.12.2017р. відповідач просить припинити провадження у справі на суму 4 083 714,85 грн. оскільки вимоги сторін є зустрічними та строк їх виконання настав, про що відповідачем направлено на адресу позивача відповідну заяву.

Позивачем у встановлений судом строк подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якої останній вказує на безпідставність викладених у відзиві доводів відповідача з приводу того, що укладені між сторонами договори підписані позивачем не уповноваженою особою, на підтвердження чого надано суду (та направлено відповідачеві відповідні докази), неправдивість доводів відповідача щодо не вчинення заходів (з огляду на наявність у справі відповідних доказів) досудового врегулювання спору, з посиланням на норми законодавства, позивач вказує на те, що строк оплати виконаних позивачем робіт є таким, що настав, позивач також відхиляє доводи відповідача щодо неправомірності нарахування позивачем суми пені за прострочення виконання зобов'язання оскільки вимоги позивача за вказаними вище договорами є поточними, щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України, позивач вказує на те, що такі вимоги в розумінні вимог чинного законодавства України не є штрафними санкціями, а виступають способами захисту майнового права та інтересу, щодо об'єднання вимог за двома договорами у даній справі позивач зазначив, що укладені між сторонами договори є аналогічними за своїм змістом (однакові предмети договорів, умови та порядок виконання, приймання робіт, оплата робіт, права та обов'язки сторін, тощо), що жодним чином не перешкоджає вирішенню даного спору та дає підстави суду розглядати справу в одному провадженні, щодо зарахування зустрічних вимог на суму 4 083 714,85 грн., позивач вказує на те, що такої заяви від відповідача не отримував.

22.01.2018р. до суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача в розмірі 5 480 841,73 грн., з яких 5 099 692,14 грн. суми основного боргу, 50 996,92 грн. пені, 265 183,99 грн. інфляційних втрат та 64 968,68 грн. 3 % річних, яка з урахуванням дотримання позивачем вимог ст. ст. 46, 162-164 ГПК України прийнята судом до розгляду, про що в підготовчому судовому засіданні 25.01.2018р. оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

25.01.2018р. до суду від відповідача надійшло заперечення на відзив, відповідно до змісту якого відповідач, в тому числі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, вказує на те, що обов'язок з оплати виконаних позивачем робіт у відповідача не настав, у зв'язку з чим відповідач вважає вимоги позивача передчасними, на хибну позицію щодо нарахування сум відповідальності за порушення виконання ним грошового зобов'язання з оплати вартості таких робіт, оскільки сторони в укладених договорах погодили (зменшили) відповідальність генпідрядника (відповідача) до 1 %, позивачем, на думку відповідача, не обґрунтовано розміру заявленої до стягнення суми заборгованості, нараховані позивачем штрафні санкції (пеня) не можуть бути стягнуті з відповідача з огляду на встановлену законом заборону на нарахування санкцій за невиконання грошових зобов'язань, неправомірність об'єднання вимог позивача за двома договорами, що на його думку, може утруднити вирішення даного спору, відповідачем на спростування доводів позивача щодо неотримання заяви про зарахування зустрічних вимог на суму 4 083 714,85 грн. до заперечення на відзив надано докази направлення такої заяви на адресу позивача, зазначено з надання відповідних підтверджуючих документів докази сплати заборгованості за виконані позивачем роботи на суму 1 000 000,00 грн. Крім того, у своїх запереченнях на відзив відповідач також заперечує проти заяви позивача про збільшення позовних вимог, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

У підготовчому засіданні 25.01.2018р. судом оголошено перерву до 20.02.2018р.

19.02.2018р. до суду у зв'язку з частковою оплатою відповідачем вартості виконаних робіт на суму 1 000 000,00 грн. від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача в розмірі 4 480 841,73 грн., з яких 4 099 692,14 грн. суми основного боргу, 50 996,92 грн. пені, 265 183,99 грн. інфляційних втрат та 64 968,68 грн. 3 % річних, яка з урахуванням дотримання позивачем вимог ст. ст. 46, 162-164 ГПК України прийнята судом до розгляду, про що в підготовчому судовому засіданні 20.02.2018р. оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2018р. закрито підготовче провадження призначено справу до судового розгляду по суті на 20.03.2018р.

В судовому засіданні 20.03.2018р. судом оголошено перерву до 03.04.2018р.

В судовому засіданні 03.04.2018р. судом оголошено перерву до 24.04.2018р.

24.04.2018р. до суду у зв'язку з частковою оплатою відповідачем вартості виконаних робіт на суму 1 000 000,00 грн. від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача в розмірі 3 480 841,73 грн., з яких 3 099 692,14 грн. суми основного боргу, 50 996,92 грн. пені, 265 183,99 грн. інфляційних втрат та 64 968,68 грн. 3 % річних, яка судом не прийнята до розгляду, про що в судовому засіданні 24.04.2018р. судом оголошено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, оскільки за приписами п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання, тоді як зазначено вище підготовче провадження у даній справі закрито 20.02.2018р., про що постановлено відповідну ухвалу.

В судове засідання 24.04.2018р. представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся під розписку, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні 24.04.2018р. представник позивача підтримав позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 099 692,14 грн. суми основного боргу, 50 996,92 грн. пені, 265 183,99 грн. інфляційних втрат та 64 968,68 грн. 3 % річних та просив суд їх задовольнити.

В судовому засіданні 24 квітня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.03.2017р. між позивачем (субпідрядник) та відповідачем (генпідрядник) укладено Договір № 31/03-17с послуги з поточного дрібного ремонту та експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного значення (міжнародні, національні, регіональні), державного значення (територіального) та місцевого значення загального користування у Київській області, згідно дефектних актів (надалі - Договір-1), відповідно до п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором субпідрядник зобов'язувався за дорученням генпідрядника та замовника - Служби автомобільних доріг у Київській області, надати послуги з поточного дрібного ремонту та експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного значення (міжнародні, національні, регіональні), державного значення (територіального) та місцевого значення загального користування у Київській області, згідно дефектних актів, а генпідрядник зобов'язувався прийняти та оплатити такі послуги після прийняття та оплати послуг замовником - Службою автомобільних доріг у Київській області.

В п. п. 1.2., 1.3. Договору-1 сторони погодили найменування послуг: поточний дрібний ремонт та експлуатаційне утримання автомобільних доріг та склад та обсяги послуг: згідно затверджених замовником акту дефектів (технічного завдання) та проектної (кошторисної) документації.

За умовами п. п. 3.1., 3.2. Договору-1 загальна вартість послуг за цим Договором складається із вартості послуг, наданих в межах строку дії цього Договору, згідно договірних цін на послуги, які фактично надавалися, та орієнтовно становить 2000000,00 грн. з ПДВ. Вартість послуг визначається, як фактична вартість виконаних і прийнятих замовником (Службою автомобільних доріг у Київській області) послуг.

Згідно п. 4.1. Договору-1 розрахунки за надані послуги здійснюються на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт та довідки (форма КБ-2в, КБ-3), після надходження фінансування від Замовника - Служба автомобільних доріг у Київській області.

У відповідності до п. 4.2. Договору-1 акти приймання підрядних послуг та довідки (форми № КБ-2в та № КБ-3) готує субпідрядник і передає для підписання уповноваженому представнику генпідрядника (Головному інженеру філії , що обслуговує дороги, на якій надаються дані послуги) у строк не пізніше ніж за 5 (п'ять) днів до закінчення звітного періоду. Уповноважений представник генпідрядника протягом 3 (трьох) днів перевіряє реальність акту і підписує його в частині фактично наданих обсягів послуг. До акту додаються: документи, що підтверджують належну якість послуг, первинні документи, передбачені для даного виду послуг чинним законодавством.

Як передбачено в п. 4.6. Договору-1 послуги генпідряду складають 2 % від договірної ціни робіт.

В п. 5.1. Договору-1 сторони погодили строк надання послуг: протягом 2017р. з урахуванням ч. 3 ст. 631 ЦК України, а в п. 5.2. Договору - місце надання послуг за Договором: автомобільні дороги державного значення (міжнародні, національні, регіональні), державного значення (територіального) та місцевого значення загального користування у Київській області, згідно затверджених замовником дефектних актів.

Відповідно до п. 5.4. Договору-1 після надання послуг між сторонами оформлюється відповідний Акт про надання послуг, який оформлюється уповноваженими представниками сторін.

В п.п. 6.1.1. п. 6.1. Договору-1 відповідач взяв на себе зобов'язання своєчасно та в повному обсязі сплачувати за надані послуги (по мірі надходження коштів від замовника).

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31 грудня 2017 року. В разі затримки надходження фінансування до Замовника, договір діє до моменту прийняття замовником послуг, наданих до 31 грудня 2017 року (п. 10.1. Договору-1).

Крім того, 11.05.2017р. між позивачем (субпідрядник) та відповідачем (генпідрядник) укладено Договір № 1105/2 послуги з поточного дрібного ремонту та експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного значення (міжнародні, національні, регіональні), державного значення (територіального) та місцевого значення загального користування у Київській області, згідно дефектних актів (надалі - Договір-2), який містить аналогічні положення з Договором-1, в тому числі щодо предмету договору, найменування послуг, складу та обсягів послуг, вартості послуг, порядку розрахунків, порядку надання послуг, прав та обов'язків сторін, строку дії договору, тощо, про які зазначено судом вище.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, у червні 2017р. ним на виконання умов Договору-1 виконано передбачені договором роботи на загальну суму 773 862,17 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи належним чином засвідченими копіями Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за червень 2017р. (КБ-3) та Акту приймання виконаних будівельних робіт за червень 2017р. (КБ-2в) на вказану суму.

Крім того, позивачем у червні 2017р. на виконання умов Договору-2 виконано передбачені договором роботи на загальну суму 4 872 141,87 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи належним чином засвідченими копіями Довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за червень 2017р. (КБ-3) та Актів приймання виконаних будівельних робіт за червень 2017р. (КБ-2в) на суму 73 300,42 грн., на суму 450 879,41 грн., на суму 125 904,61 грн., на суму 158 402,22 грн., на суму 1 729 274,65 грн., на суму 2 334 380,56 грн.

Як свідчать вказані вище Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати та Акти приймання виконаних будівельних робіт, виконані позивачем роботи були прийняті відповідачем та замовником без зауважень, про що у вказаних довідках та актах містяться відповідні підписи уповноважених представників сторін та відтиски їхніх печаток.

Як зазначає позивач, станом на 10.11.2017р. кошти за виконані позивачем роботи відповідачем не перераховано, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем на суму 5 203 767,49 грн.

При цьому, позивачем на підставі п. 4.6. Договорів зменшено суму заборгованості на 2 % послуг генпідряду, у зв'язку з чим заборгованість відповідача складає 5 099 692,14 грн. (5 203 767,49 грн. - (5 203 767,49 грн. х 2 %).

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивач звернувся до відповідача з претензією від 07.08.2017р. щодо сплати суми заборгованості в тому числі за Договором-2 на загальну суму 7 208 890,49 грн. та просив останнього перерахувати вказані кошти протягом 7 календарних днів з дня її отримання (докази направлення та отримання претензії відповідачем містяться у матеріалах справи), яка була залишена без відповіді та задоволення зі сторони відповідача.

У зв'язку з тим, що відповідач не розрахувався за виконані позивачем роботи, останній був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).

Згідно з п. 1 ст. 843 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна або способи її визначення.

Матеріалами справи підтверджується виконання позивачем передбачених договором робіт на загальну суму 5 646 004,04 грн. (вказані вище Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати та Акти приймання виконаних будівельних робіт за червень 2017р.) та прийняття таких робіт відповідачем.

Як зазначає позивач, що не спростовано відповідачем належними засобами доказування станом на 10.11.2017р. кошти за виконані позивачем роботи відповідачем не перераховано, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем на суму 5 203 767,49 грн.

При цьому, позивачем на підставі п. 4.6. Договорів зменшено суму заборгованості на 2 % послуг генпідряду, у зв'язку з чим заборгованість відповідача складає 5 099 692,14 грн. (5 203 767,49 грн. - (5 203 767,49 грн. х 2 %).

Протягом перебування справи у провадженні суду, відповідачем також здійснено часткову оплату вартості виконаних позивачем робіт на суму 1 000 000,00 грн., що підтверджується копією банківської виписки за 24.01.2018р. та на суму 1 000 000,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 558 від 11.04.2018р.

Таким чином, станом на час розгляду справи в суді, заборгованість відповідача за виконані позивачем роботи становить 3 099 692,14 грн. (5 099 692,14 грн. - 2 000 000,00 грн.).

Згідно із частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що укладені між сторонами договори не містять чіткого строку виконання відповідачем як генпідрядником за договорами свого обв'язку зі сплати виконаних позивачем як субпідрядником робіт, проте п. 4.1. як Договору-1, так і Договору-2 передбачає, що розрахунки за надані послуги здійснюються на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт та довідки (форма КБ-2в, КБ-3), після надходження фінансування від Замовника - Служба автомобільних доріг у Київській області.

Таким чином, у даному випадку до спірних правовідносин правомірно застосувати загальне правило проведення розрахунків за договорами підряду, викладене у ч. 1 ст. 854 ЦК України, згідно з якою, як вже зазначалось, оплата робіт має бути здійснена після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином.

Крім того, аналогічні положення містяться в п. п. 96, 99 постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві» № 668 від 01.08.2005р., згідно з якими підписання акта приймання-передачі є підставою для проведення остаточних розрахунків між сторонами. Розрахунки за виконані роботи проводяться на підставі документів про обсяги виконаних робіт та їх вартість. Документи про виконані роботи та їх вартість складаються і підписуються підрядником та передаються замовнику. Замовник перевіряє ці документи і в разі відсутності зауважень підписує їх. Після підписання документів замовник зобов'язаний оплатити виконані роботи.

Положеннями статті 853 Цивільного кодексу України врегульоване питання порядку прийняття замовником робіт, виконаних підрядником.

Так, частиною 1 наведеної норми передбачено, що замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Згідно ч. 4 ст. 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Як вказувалось вище, виконані позивачем роботи були прийняті позивачем без зауважень, відтак прийнявши такі роботи на підставі Довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрати та Актів приймання виконаних будівельних робіт (типові форми КБ-3, КБ-2в), у відповідача за умовами договору та норм цивільного законодавства виникло зобов'язання з їх оплати.

Судом відхиляються як необґрунтовані доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву стосовно того, що укладені між сторонами договори, акти виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт підписані з боку позивача не уповноваженою особою, по-перше, виходячи з принципу правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) та з підстав прийняття робіт за такими договорами відповідачем, про що свідчать, як вказувалось судом вище підписи та печатки генпідрядника та замовника у відповідних довідках та актах, часткової оплати таких робіт відповідачем, а по-друге, з підстав наявності у матеріалах справи належного доказу - копії наказу № 64 від 16.06.2015р. на підтвердження повноважень підписанта (Швиденко Г.В.) з боку позивача договорів, актів виконаних робіт та довідок про вартість виконаних робіт.

Суд також відхиляє посилання відповідача на те, що позивачем не надано суду доказів досудового врегулювання спору, оскільки захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 зазначив, що кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

У даному випадку, позивачем обрано судовий спосіб захисту свого порушеного права, який не може бути обмежений іншими способами захисту порушеного права.

При цьому, суд також відзначає, що матеріали справи містять копію претензії позивача від 07.08.2017р. щодо сплати суми заборгованості в тому числі за Договором-2 на загальну суму 7 208 890,49 грн., докази направлення та отримання її відповідачем, яка станом на дату звернення до суду з даним позовом була залишена без відповіді та задоволення зі сторони відповідача.

Стосовно доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відзив про те, що обов'язок з оплати виконаних позивачем робіт у відповідача не настав, оскільки за умовами договорів розрахунки за надані послуги здійснюються після надходження фінансування від Замовника - Служба автомобільних доріг у Київській області, у зв'язку з чим вимоги позивача є передчасними, суд відзначає наступне.

Частиною 1 статті 96 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 даного Кодексу і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Враховуючи викладене, навіть за відсутності фінансування від замовника за договором відповідач не може бути звільнений від обов'язку оплати виконаних позивачем робіт, оскільки в разі відсутності коштів для оплати відповідач вправі призупинити виконання умов договору з моменту виявлення відсутності коштів для оплати робіт, а не приймати їх результати. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України у п. 5 Оглядового листа від 18.02.2013 №01-06/374/2013 "Про практику вирішення спорів, пов'язаних із виконанням договорів підряду".

Наведене також відповідає практиці застосування ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005р.

При цьому, суд відзначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що кошти від замовника для їх перерахування позивачеві до відповідача не надходили, що додатково може свідчити про необґрунтованість таких доводів відповідача.

Враховуючи подану позивачем відповідь на відзив та заяву про збільшення розміру позовних вимог, які прийняті судом до розгляду, які такі що подані у встановлений строк та відповідають вимогам процесуального закону, судом також відхиляються як безпідставні посилання відповідача на те, що позивачем не обґрунтовано розміру заявленої до стягнення суми заборгованості.

Суд також у даному випадку виходить з того, що за приписами чинного процесуального законодавства, суд вирішуючи спір має встановити дійсний розмір заборгованості та обґрунтованість вимог позивача, натомість відповідач вказавши на невірність розрахунків позивача, не наводить свого контррозрахунку суми боргу, заявленої до стягнення з нього, а заперечує проти суми заборгованості в цілому.

При відхиленні доводів відповідача стосовно зарахування зустрічних вимог на підставі направленої на адресу позивача заяви від 15.12.2017р. та припинення провадження у справі на суму 4 083 714,85 грн. оскільки вимоги сторін є зустрічними та строк їх виконання настав, суд виходить з наступного.

За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604- 609 ЦК України.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 601 ЦК України та частиною 3 статі 203 ГК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Виходячи з положень ст.ст. 598, 601 та 203 ЦК України за своєю правовою природою заява про зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином. Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог (враховуючи зокрема і положення пункту 1 частини 1 статті 211 ЦК України), у момент вчинення такого правочину, тобто у момент реалізації цього правочину суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення (зокрема, направленням такої заяви іншій стороні у зобов'язанні). Подібного висновку дійшов і Вищий господарський суд України у постанові від 18.03.2015 у справі № 910/15419/14.

Відповідно до вимог статті 601 ЦК України та частини 3 статті 203 ГК України, зарахування здійснюється за наявності наступних умов:

1) вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов'язань, між двома особами, де кредитор одного зобов'язання є боржником іншого (те саме повинно бути і з боржником);

2) вимоги мають бути однорідними, тобто в обох зобов'язаннях повинні бути речі одного роду (гроші чи інші однорідні речі);

3) необхідно, щоб за обома вимогами настав строк виконання, оскільки не можна пред'явити до зарахування вимоги за таким зобов'язанням, яке не підлягає виконанню.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого (меншого) зобов'язання.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.

Відповідної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 24.06.2015 у справі № 914/2492/14.

З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, це означає, що сторони беруть участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі); зрілість вимог - необхідно щоб термін виконання зобов'язань вже настав, або був визначений моментом запитання, чи що б термін не був указаний взагалі, тобто виконання можна вимагати в будь-який момент; ясність (зрозумілість) вимог.

Таким чином, надіслання відповідачем заяви про зарахування зустрічних вимог від 15.12.2017р. на суму 4 083 714,85 грн. є вчиненням ним одностороннього правочину, спрямованого на припинення зобов'язань сторін.

При цьому, матеріали справи містять докази направлення позивачем вказаної заяви, у зв'язку чим, а також враховуючи те, що приписами чинного законодавства України питання щодо зарахування зустрічних однорідних вимог не ставиться в залежність від отримання такої заяви іншою стороною, суд відхиляє доводи позивача стосовно неотримання ним заяви відповідача від 15.12.2017р. про зарахування зустрічних вимог.

Разом з тим, дослідивши надані відповідачем документи на підтвердження виникнення у позивача заборгованості перед відповідачем на суму 4 083 714,85 грн., судом встановлено відсутність у повній мірі (з огляду на не підписані обома сторонами деякі акти надання послуг, врахування (зменшення) послуг генпідряду позивачем при зверненні до суду з позовом, тощо) у позивача непогашеного грошового зобов'язання перед відповідачем на суму 4 083 714,85 грн.

На запитання суду про те якими саме доказами обґрунтована та з чого складається вказана сума заборгованості в судовому засіданні 03.04.2018р., яке фіксувалось технічними засобами, представник відповідача ствердної відповіді з посиланням на відповідні докази суду не надав.

Наразі, суд також виходить з того, що станом на час розгляду справи в суді сума боргу з урахуванням здійснених відповідачем оплат складає 3 099 692,14 грн., відтак зарахування зустрічних вимог в редакції поданої відповідачем заяви від 15.12.2017р. порушуватиме права та законні інтереси сторін, в тому числі й відповідача, а тому не відповідає ст. 601 ЦК України та не породжує для сторін відповідних правових наслідків - припинення зобов'язань.

Щодо неправомірності об'єднання вимог позивача, які випливають з двох різних договорів, суд виходить з того, про що слушно зауважено також позивачем у відповіді на відзив, укладені між сторонами договори є аналогічними за своїм змістом (однакові предмети договорів, умови та порядок виконання, приймання робіт, оплата робіт, права та обов'язки сторін, відповідальність сторін тощо), що не перешкоджає з'ясуванню прав і взаємовідносин сторін та не утруднить вирішення спору.

За своїм процесуальним призначенням інститут об'єднання позовних вимог забезпечує правильність і одностайність розгляду та вирішення окремих позовних вимог, які можуть бути розглянуті як самостійні справи, але об'єднуються однорідністю вимог, тобто вимог, які випливають з одних і тих же правовідносин.

Крім того, об'єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також унеможливити винесення різних рішень за однакових обставин.

Прийняття даного позову до розгляду та відповідно розгляд справи не суперечило вимогам ст. 58 ГПК України (в редакції станом на дату звернення до суду з позовом) та не суперечить ст. 173 ГПК України (в чинній редакції) та в будь-якому разі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог позивача.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У поданій до суду заяві про зменшення розміру позовних вимог від 16.02.2018р., у зв'язку з частковою оплатою відповідачем вартості виконаних робіт на суму 1 000 000,00 грн., позивач просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 4 099 692,14 грн.

Сплата суми заборгованості в розмірі 1 000 000,00 грн. здійснена відповідачем після закриття підготовчого провадження та перебування справи на розгляду по суті, тобто предмет спору існував на момент звернення позивача до суду з позовом та припинив своє існування в процесі розгляду справи, у зв'язку з чим провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 1 000 000,00 грн. за відсутності предмета спору підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Оскільки невиконання зобов'язання відповідача за договорами підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідачем не надано, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 099 692,14 грн. суми основного боргу визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 50 996,92 грн. пені, 265 183,99 грн. інфляційних втрат та 64 968,68 грн. 3 % річних.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку з оплати вартості виконаних позивачем робіт не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 7.3.6. Договору субпідрядник в разі порушення строків оплати послуг, генпідрядник на вимогу субпідрядника зобов'язаний сплатити останньому пеню в розмірі 0,001% від суми боргу за кожен день прострочення та 0,0001% штрафу від суми боргу (сплачується одноразово).

Судом перевірено наведений у позовній заяві розрахунок пені та встановлено, що він не відповідає умовам Договору.

Так, позивач у своєму розрахунку розраховано пеню шляхом множення суми боргу на 0,001 та на кількість днів прострочення, проте як вказано вище, в п. 7.3.6. Договору сторони погодили розмірі пені - 0,001% (розмір пені за договорами), у зв'язку з чим судом проведено власний розрахунок пені за заявлений позивачем період прострочення та встановлено, що обґрунтованою є сума пені в розмірі 7 904,52 грн.

У даному випадку безпідставними є посилання обох сторін на застосування положень п. 7.3.11 Договорів 1,2, якими обмежено загальний розмір відповідальності генпідрядника (відповідача) до 1% від вартості порушених зобов'язань, оскільки сума пені не перевищує 1 % суми заборгованості.

Судом також відхилено як необґрунтовані посилання відповідача на те, що нараховані позивачем штрафні санкції (пеня) не можуть бути стягнуті з відповідача з огляду на встановлену законом заборону на нарахування санкцій за невиконання грошових зобов'язань.

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2011р. у справі № 44/258-б введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника, відповідно до ст. 11 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції закону станом на момент порушення справи про банкрутство), зупинено виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів, строк виконання яких настав до введення мораторію).

Згідно ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції закону станом на момент порушення справи про банкрутство) мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів:

забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства;

не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Оскільки Договори 1, 2 укладені між сторонами після запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів боржника (після 09.09.2011р.), вимоги позивача є поточними, у зв'язку з чим суд визнає правомірним застосування до спірних правовідносин ч. 5 ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", згідно з якою дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом відхиляються доводи відповідача з приводу того, що позивачем заявлено суму відповідальності за прострочення виконання зобов'язання з оплати робіт понад суму, визначену умовами договорів, виходячи з наступного.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. п. 3.1., 3.2., 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

До аналогічних висновків неодноразово приходив і Верховний суд України у своїх постановах, зокрема, у справі № 4/720 від 15.11.2010р., а також в Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, викладеного у листі від 01.07.2014р.

Отже, посилання відповідача на обмеження розміру відповідальності до 1 % від вартості порушених зобов'язань, в тому числі й щодо сплати нарахувань на підставі ст. 625 ЦК України не відповідають нормам закону, оскільки такі нарахування є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові та не є відповідальністю (санкціями) в тому числі за умовами укладених між сторонами договорів.

Здійснивши перерахунок нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3 % річних, судом встановлено, що вони відповідають нормам цивільного законодавства та умовам Договору, суми інфляційних втрат та 3 % річних є арифметично вірними, у зв'язку з чим вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 265 183,99 грн. інфляційних втрат та 64 968,68 грн. 3 % річних визнаються судом обґрунтованими.

Інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення суми основного боргу та нарахованих штрафних та фінансових санкцій за прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати вартості робіт, водночас позивачем не доведено суду наявності обставин щодо покладення на відповідача відповідальності за неналежне виконання умов договорів у вигляді пені понад суму визнану судом обґрунтованою.

Враховуючи все вищенаведене, провадження у справі № 910/20403/17 в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 1 000 000,00 грн. слід закрити, в іншій частині вимоги позивача підлягають частковому задоволенню та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 3 099 692,14 грн. суми основного боргу, 7 904,52 грн. пені, 265 183,99 грн. інфляційних втрат та 64 968,68 грн. 3 % річних.

Судовій збір в розмірі 51 566,24 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині стягнення з Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (ідентифікаційний код 33096517, адреса: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд. 11-А) суми основного боргу в розмірі 1 000 000,00 грн. закрити.

2. В іншій частині позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (ідентифікаційний код 33096517, адреса: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд. 11-А) на користь Приватного підприємства "Автомагістраль" (ідентифікаційний код 31481658, адреса: 07351, Київська область, Вишгородський район, с. Синяк, вул. Київська, буд. 68) 3 099 692,14 грн. (три мільйони дев'яносто дев'ять тисяч шістсот дев'яносто дві гривні 14 коп.) суми основного боргу, 7 904,52 грн. (сім тисяч дев'ятсот чотири гривні 52 коп.) пені, 265 183,99 грн. (двісті шістдесят п'ять тисяч сто вісімдесят три гривні 99 коп.) інфляційних втрат, 64 968,68 грн. (шістдесят чотири тисячі дев'ятсот шістдесят вісім гривень 68 коп.) 3 % річних та 51 566,24 грн. (п'ятдесят одну тисячу п'ятсот шістдесят шість гривень 24 коп.) судового збору.

4. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 10.05.2018р.

Суддя С.М. Морозов