КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2018 р. Справа№ 910/20323/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Куксова В.В.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

за участю представника позивача згідно протоколу судового засідання від 10.05.2018

розглянувши апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2018 (повний текст підписано 19.02.2018)

у справі №910/20323/17 (суддя Щербаков С.О.)

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області

до Харківської обласної державної адміністрації

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1) Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (третя особа 1),

2) Циркунівська сільська рада Харківського району Харківської області (третя особа 2),

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Декарт Плюс" (третя особа 3),

2) Харківська районна державна адміністрація Харківської області (третя особа 4)

про скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Харківської обласної державної адміністрації (надалі - відповідач) про скасування розпорядження голови Харківської обласної державної адміністрації від 28.11.2011, № 685 "Про надання земельної ділянки в оренду ТОВ "Декарт Плюс" на території Харківського району".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розпорядженням голови Харківської обласної державної адміністрації від 28.11.2011 № 685 "Про надання земельної ділянки в оренду ТОВ "Декарт Плюс" на території Харківського району" затверджено землевпорядну документацію та надано ТОВ "Декарт Плюс" в оренду терміном на 49 років земельну ділянку загальною площею 10 га, при цьому у п. 3 розпорядження визначено, що ТОВ "Декарт Плюс" необхідно у місячний термін із дня прийняття розпорядження звернутися до Харківської районної державної адміністрації для укладання договору оренди земельної ділянки, проте третя особа 3, всупереч вимогам розпорядження голови Харківської обласної державної адміністрації від 28.11.2011 № 685 не звернулася у встановлений строк до Харківської районної адміністрації Харківської області з пропозицією укласти договір оренди відведеної земельної ділянки.

При цьому прокурор не заперечує відповідність спірного розпорядження вимогам законодавства на момент його ухвалення, проте, його доводи фактично зводяться до аналізу ефективності реалізації органами, зокрема державної влади у сфері земельних відносин (арк. 3, 4 позовної заяви, том. 1). На викладеному наголошував також прокурор в судовому засіданні суду апеляційної інстанції. Зазначена обставина не заперечувалася на стадії апеляційного провадження жодним із учасників.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2018 у справі №910/20323/17 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, заступник прокурора міста Києва звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2018 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, на думку апелянта, суд першої інстанції неправильно застосував зо спірних правовідносин вимоги ст. 43 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації» та дійшов помилкового висновку, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено визначення таких понять як «недоцільність», «неекономічність» та «неефективність». Оскільки визначення таких понять міститься в ЗУ «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Окрім цього, як зазначає апелянт, суд першої інстанції у порушення ст. 86 ГПК України під час розгляду справи не надав належної правової оцінки доводам прокурора про неефективність спірного розпорядження. Також суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що в результаті неукладення договору оренди держава понесла значних втрат у вигляді неодержаної орендної плати за землю. А тому просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати з прийняттям нового - про задоволення позову.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2018 було відкрито апеляційне провадження у справі №910/20323/17, закінчено проведення підготовчих дій та призначено до розгляду апеляційну скаргу на 18.04.2018.

Харківська місцева прокуратура № 6 у відзиві на апеляційну скаргу підтримала позицію апелянта.

06.04.2018 через канцелярію суду від третьої особи 3 надійшов відзив на апеляційну скаргу у даній справі, в якому, крім інших доводів, учасник наголошував на необхідності врахування положень ст. 1 Першого протоколу, принципу «належного врядування», а також положення ст. 1 ЗУ "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Третя особа 4 у відзиві на апеляційну скаргу повідомила, зокрема, що нею було ініційовано питання перед відповідачем щодо скасування ним спірного розпорядження. Проте, останній проігнорував вирішення даного питання.

Розгляд справи відкладався, зокрема ухвалою від 18.04.2018 - на 10.05.2018.

02.05.2018 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу у даній справі, в якому сторона зазначила, що при видачі оскаржуваного розпорядження діяла в межах наданих їй повноважень. Окрім цього сторона зазначила, що заперечує твердження третьої особи 4, що остання нібито ініціювала питання про скасування спірного розпорядження, оскільки, як зазначив відповідач, жодних листів на його адресу не надходило, що підтверджується листом від 12.12.2017 № 01-75/10000. Також просив здійснювати розгляд апеляційної скарги без його участі. Вказане клопотання було задоволено судом апеляційної інстанції.

Третя особа 2 у відзиві на апеляційну скаргу її підтримала. Послалася на постанову Верховного Суду від 17.06.2016 у справі № 3-1160г15 щодо того, на кого покладається обов'язок вчинити певні дії щодо узаконення користування земельною ділянкою. також просила розглядати справу за відсутності її представника. Суд апеляційної інстанції задовольнив клопотання третьої особи 4 про розгляд апеляційної скарги без її участі.

Разом з цим, у зв'язку з перебуванням 10.05.2018 судді Суліма В.В., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці та відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 08.05.2018 для розгляду апеляційної скарги було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Куксов В.В., Гаврилюк О.М. Вказана судова колегія ухвалою від 10.05.2018 прийняла апеляційну скаргу у даній справі до свого провадження.

В судовому засіданні 10.05.2018 представник позивача апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового - про задоволення позову. Представники відповідача, третіх осіб у судове засідання 10.05.2018 не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення ухвали від 18.04.2018.

Водночас ухвала суду від 18.04.2018, надіслана на належну адресу ТОВ "Декарт Плюс" (зазначену в ЄДР), була повернута на адресу суду з відміткою про невручення: «за інших причин».

Таким чином, судом апеляційної інстанції були вчинені всі можливі дії, спрямовані на належне повідомлення третьої особи 3 про час та місце судового засідання. Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що позбавлений права та можливості забезпечувати отримання кореспонденцію самою особою, а тому дії особи в частині нез'явлення на відділення поштового зв'язку - не можуть бути підставою для порушення розумності строків розгляду апеляційної скарги в розумінні п. 10 ч. 3 ст. 2 ГПК України.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, зокрема, за відсутності третьої особи 3, яка надала відзив на апеляційну скаргу у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзивів на неї, заслухавши пояснення прокурора, Київський апеляційний господарський суд на підставі ч. 1 ст. 269, 270 ГПК України встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Харківської районної державної адміністрації Харківської області № 3314 від 29.12.2007 «Про надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ "Декарт Плюс" надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Декарт Плюс» згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі її в оренду орієнтовною площею 10,00 га, в тому числі: 5,85 га прибережної захисної смуги інших захисних насаджень, за рахунок земель запасу категорії водного фонду (без зміни її категорії) та 4, 15 га інших захисних насаджень, за рахунок земель запасу категорії сільськогосподарського призначення несільськогосподарських угідь (зі зміною її цільового призначення з віднесенням до земель категорії рекреаційного призначення), розташовану за межами населеного пункту на території Цуркунівської сільської ради, для створення зони відпочинку.

Пунктом 2 зазначеного розпорядження вказано ТОВ «Декарт Плюс», що розроблений та погоджений згідно з вимогами чинного законодавства проект землеустрою необхідно подати в дванадцяти місячний термін з дня видання розпорядження, для розгляду до райдержадміністрації.

На виконання вищевказаного розпорядження відповідача Харківською районною державною адміністрацією Харківської області, на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю «Декарт Плюс», ТОВ «Інститут технологій ГІС і САПР» виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ «Декарт Плюс» для створення зони відпочинку із земель запасу розташованої за межами населених пунктів на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області.

Так, розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації № 685 від 28.11.2011 «Про надання земельної ділянки в оренду ТОВ «Декарт Плюс» на території Харківського району» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ «Декарт Плюс» для створення зони відпочинку із земель запасу, розташованої на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області.

Відповідно до п. 2 розпорядження, надано ТОВ «Декарт Плюс» в оренду терміном на 49 років земельну ділянку загальною площею 10 га, в тому числі: 5, 8407 га за рахунок земель запасу категорії водного фонду без зміни її категорії та 4, 1593 га інших захисних насаджень за рахунок земель запасу категорії сільськогосподарського призначення зі зміною цільового призначення на категорію земель рекреаційного призначення на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області для створення зони відпочинку.

Згідно п. 3 розпорядження, Товариству з обмеженою відповідальністю «Декарт Плюс» необхідно звернутися у місячний термін із дня прийняття розпорядження до Харківської обласної державної адміністрації для укладення договору оренди земельної ділянки, зазначеної в пункті 2 цього розпорядження; приступити до використання земельної ділянки після встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), укладення та державної реєстрації договору оренди.

Судом першої інстанції правомірно зазначено, що на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Декарт Плюс" ПП «Регіонземпроект» виготовлено Технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що надається в оренду ТОВ "Декарт Плюс" для створення зони відпочинку, розташованої за межами населених пунктів на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області.

Відповідна технічна документація пройшла державну експертизу землевпорядної документації та після виправлення зауважень, отримано позитивний висновок (висновок від 20.03.2012 № 0027) (т.1 а.с. 47-48).

Проте, як зазначає позивач, всупереч вимогам розпорядження голови Харківської обласної державної адміністрації від 28.11.2011 № 685, Товариство з обмеженою відповідальністю "Декарт Плюс" не зверталося у встановлений строк до Харківської обласної державної адміністрації із пропозицією укласти договір оренди відведеної земельної ділянки.

Листом від 31.05.2017 № 01-04 ТОВ "Декарт Плюс" звернулося до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, в якому просило надати роз'яснення щодо підстав зміни кадастрового номеру земельної ділянки розташованої за межами населених пунктів на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області з :03:023:0019 на :03:023:0020.

Листом від 03.07.2017 № 28-20-0.23.061-387/126-17 Головне управління Держгеокадастру у Харківській області надало відповідь на вищезазначений лист ТОВ "Декарт Плюс" повідомивши, що відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :03:023:0019, який був визначений у 2012 році у Державному земельному кадастрі відсутні, Поземельна книга не відкрита, право користування земельною ділянкою не було зареєстровано належним чином, вищевказаний кадастровий номер видалено з державного земельного кадастру. В той же час, державним кадастровим реєстратором було прийнято заяву на державну реєстрацію земельної ділянки за адресою: Харківська обл., Харківський район, Циркунівської сільської ради, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та обмінний файл, після розгляду документів, була проведена державна реєстрація земельної ділянки, відкрито поземельну книгу та підготовлено витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-015 від 17.03.2015 з кадастровим номером :03:023:0020, який є актуальним на теперішній час.

Протягом 2016-2017 років між відповідачем, третьою особою 1 та третьою особою 3 відбувалось листування щодо укладення договору оренди, однак такий договір укладено так і не було. Вказана обставина не заперечувалась учасниками провадження ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції. А також підтверджується листом від 06.09.2017 № 01-19/2305 відповідача на запит Харківської місцевої прокуратури № 6 від 31.08.2017 № 04-28-4792вих-17, відповідно до якого, згідно журналу реєстрації вхідної кореспонденції за період з 28.11.2011 до 31.12.2011 звернень від ТОВ "Декарт Плюс" щодо укладення договору оренди землі на підставі розпорядження Харківської обласної державної адміністрації від 28.11.2011 № 685 не встановлено. Листом від 29.05.2017 № 101 до адміністрації було подано клопотання ТОВ "Декарт Плюс" щодо укладення договору оренди земельної ділянки, проте інформація щодо укладеного на підставі розпорядження та зареєстрованого в установленому законодавством порядку договору оренди землі з ТОВ "Декарт Плюс" і адміністрації відсутня. Ці обставини не спростовані прокуратурою під час апеляційного перегляду.

Натомість, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що спірним розпорядженням було затверджено землевпорядну документацію та надано ТОВ "Декарт Плюс" в оренду терміном на 49 років земельну ділянку загальною площею 10 га. Проте третя особи 3, всупереч вимогам розпорядження, не звернулася у встановлений строк до Харківської районної адміністрації Харківської області із пропозицією укласти договір оренди відведеної земельної ділянки, у зв'язку з чим позивач просив суд скасувати розпорядження голови Харківської обласної державної адміністрації від 28.11.2011, № 685 "Про надання земельної ділянки в оренду ТОВ "Декарт Плюс" на території Харківського району".

Розглядаючи спір по суті у даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги Керівника Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області до Харківської обласної державної адміністрації про скасування розпорядження голови Харківської обласної державної адміністрації від 28.11.2011, № 685 "Про надання земельної ділянки в оренду ТОВ "Декарт Плюс" на території Харківського району" не підлягають задоволенню. Суд апеляційної інстанції вважає передчасним такий висновок місцевого господарського суду, що обґрунтовується наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 12 ГПК України (в редакції чинній на момент звернення з позовом у даній справі) господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Згідно з положеннями ст. 20 ГПК України (в редакції, чинній на момент перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що прокурором у даній справі фактично підстави позову зводяться до того, що оскаржуване розпорядження відповідача є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними та фактичними результатами в розумінні ч. 3 ст.43 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації». Така недоцільність, неекономність та неефективність була обґрунтована прокурором бездіяльністю відповідача, через те що, третя особа 3 не уклала договір оренди та фактично не використовувала земельну ділянку, надану спірним розпорядженням, що зумовило недоотримання державою орендної плати за користування такою спірною земельною ділянкою за понад сім років, а відповідач не скасував своє розпорядження. А тому, фактично через неправомірну поведінку по реалізації спірного розпорядження третьої особи 3 прокурор вважає. що спірне розпорядження відповідача слід скасувати в судовому порядку. Також суд апеляційної інстанції зазначає, що існують різниці позиції відповідача та третьої особи 4 в частині того, чи ініціювала остання питання про скасування спірного розпорядження.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації» (надалі - Спеціальний Закон) місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Згідно з положеннями ст. 6 Спеціального Закону розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Положеннями ст. 13 Закону передбачено, що до питань, що вирішуються місцевими державними адміністраціями належить, зокрема, використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

Таким чином із зазначених вище положень вбачається, що в даному випадку Харківська обласна державна адміністрація - є органом виконавчої влади, до безпосередніх управлінських повноважень якої входить вирішення питань щодо використання земель, розташованих на конкретній території.

Водночас, у даній справі предметом позову є саме скасування розпорядження голови Харківської обласної державної адміністрації від 28.11.2011, № 685 "Про надання земельної ділянки в оренду ТОВ "Декарт Плюс" на території Харківського району". При цьому суд апеляційної інстанції наголошує, що фактична реалізація спірного розпорядження не відбулась, оскільки договір оренди землі на його виконання укладено так і не було, як і не було розпочато фактичне використання земельної ділянки, про що свідчать численні листи компетентних органів.

Разом з тим відповідно до частини другої статті 4, пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Аналогічну норму закріплено у частині першій статті 19 КАС України у редакції Закону № 2147-VIII.

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб'єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Водночас, спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права (як правило, майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Конституційний Суд України у Рішенні від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України вирішив, що:

- положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повноважень;

- положення пункту 1 частини першої статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно зі статтею 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

При визначенні предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Натомість у даній справі, оскільки фактично речове право не виникло через нереалізацію спірного розпорядження, - відсутній спір про речове право. Спірність цивільного права третьої особи 3 не є підставою позову у даній справі, який було заявлено прокурором з урахуванням положень ст. 43 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації". І навіть посилаючись на ст. 16 ЦК України, прокурор не зазначає про невідповідність спірного розпорядження Закону, а зазначає про те, що у подальшому відповідач неефективно здійснював виконавчо-розпорядчі функції, не задовольнив заяву Харківської райдержадміністрації. В цій частині суд апеляційної інстанції не приймає доводи третьої особи 2 з посиланням на практику Верховного Суду, оскільки в наведених постановах між сторонами склалися правовірносини, зокрема, щодо укладеного договору оренди, натомість у даній справі реалізація спірного розпорядження не відбулась.

Більше того, відповідачем у даній справі є лише Харківська обласна державна адміністрація, тоді як особа, якій було виділено земельну ділянку - ТОВ «Декарт Плюс» - виступає третьою особою без заявлення самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Тобто фактично жодних позовних вимог, як і спору про право між позивачем та третьої особою 3 не виникло, що виключає наявність приватноправових відносин у даній справі. Однак, у даній справі фактично оскаржується ненормативний акт, тобто результат виконання владних функцій відповідача.

В цій частині суд апеляційної інстанції також зазначає наступне.

У порядку адміністративного судочинства судами підлягають розгляду спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін спору. (Суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 526/233/16-ц та від 24 квітня 2018 року у справі 401/2400/16-ц). Тоді як у даній справі,через нереалізацію спірного розпорядження, у третьої особи 3 не виникло речового права, а фактично з'явилась правова підстава для виникнення в подальшому такого права (в результаті укладення договору та державної реєстрації такого речового права).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з ... питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ...».

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір у даній справі відноситься до публічно-правових, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, оскільки він належить до земельних спорів з органом виконавчої влади як суб'єктом владних повноважень щодо реалізації владно-розпорядчих функцій по реалізації спірного розпорядження, та пов'язаний із оскарженням його розпорядження та жодним чином не пов'язаний із відносинами приватноправового характеру.

Тоді як суд першої інстанції помилково розглянув спір у даній справі в порядку господарського судочинства, що є підставою для його скасування.

Відповідно до ч. 2 ст. 278 ГПК України порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20 - 23 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з положенням п. 4 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга у даній справі підлягає частковому задоволенню на підставі ч. 2 ст. 278 ГПК України, а провадження у даній справі підлягає закриттю.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не позбавлений права звернутись з відповідним позовом до адміністративного суду в загальному порядку.

Згідно з положеннями ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Керуючись ст.ст. 2, 20, 269, 270, п. 4 ч. 1 ст. 275, ч. 2 ст. 278, ст.ст. 281, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2018 у справі №910/20323/17- задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2018 у справі №910/20323/17 - скасувати, закривши провадження у справі.

3. В решті апеляційну скаргу у даній справі - залишити без задоволення.

4. Матеріали справи № 910/20323/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 14.05.2018.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Куксов

О.М. Гаврилюк