РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2018 року Справа № 902/1130/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Павлюк І. Ю. , суддя Савченко Г.І.

при секретарі судового засідання Полюхович І.Г.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 - адвоката, ордер на надання правової допомоги від 06.12.2017р., серія КВ №313797.

відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" на рішення господарського суду Вінницької області, ухваленого 01.03.18р. суддею Матвійчуком В.В. о 15:13 у м.Вінниці, повний текст складено 03.03.18р. у справі № 902/1130/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "СЕМПАЛ КО ЛТД"

до Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго"

про стягнення 128 422,80 грн..

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "СЕМПАЛ КО ЛТД" звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" суму заборгованості в розмірі 124 200,00 грн. та суму інфляційних втрат (збитків) в розмірі 4222,80 грн..

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем зобовязань за договором купівлі-продажу продукції № 365/33 від 29.05.2017р в частині проведення розрахунків за поставлений товар.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 01.03.2018 року у справі №902/1130/17 позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства Вінницької міської ради Вінницяміськтеплоенерго на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма СЕМПАЛ КО ЛТД 79 200 грн. 00 коп. основного боргу; 4 098 грн. 60 коп. інфляційних втрат; 1 322 грн. 45 коп. - витрат зі сплати судового збору та 7 492 грн. 75 коп. витрат на адвокатські послуги. В позові в частині стягнення 124,20 грн. інфляційних втрат відмовлено.

Обґрунтовуючи рішення суд першої інстанції з посиланням на ст.ст.13, 73, 74, 76 ГПК України, ст. ст. 173, 174, 175 ГК України, ст. 11, 509, 525, 526, 610, 627, 629, 692 ЦК України зазначив, що позивачем правомірно заявлено до стягнення 124 200,00 грн. боргу за природний газ. Разом з тим, в процесі розгляду справи, відповідачем частково погашено заборгованість в сумі 45 000,00 грн., у звязку з чим позивач відмовився від позовних вимог в цій частині, і суд, ухвалою від 01.03.2018р. закрив провадження в частині стягнення 45 000,00 грн. основного боргу. За таких обставин, суд вказав, що станом на день прийняття рішення заборгованість відповідача становить 79 200,00 грн. і дана сума підлягає до стягнення.

Разом з тим, щодо стягнення 4222,80 грн. інфляційних втрат суд з посиланням на ст. ст. 598, 599, 625 ЦК України, п.п. 3.1.,3.2. постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14 зазначив, що вимога щодо стягнення інфляційних втрат є правомірною, оскільки відповідає чинному законодавству, проте перевіривши за допомогою системи ЛІГА ЗАКОН правильність проведених позивачем розрахунків інфляційних втрат судом виявлено помилку в бік завищення, оскільки за визначений в розрахунку період сума інфляційних втрат становить 4 098,60 грн. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що в стягненні 124,20 інфляційних втрат слід відмовити, як безпідставно заявлених.

Крім того, судом першої інстанції, з посиланням на ст.ст. 123, 126 ГПК України, ст.ст.1, 4, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», п. 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України задоволено вимогу позивача про стягнення з відповідача 7500,00 грн. - витрат на послуги адвоката.

Не погодившись із винесеним рішенням, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 01.03.2018 року у справі №902/1130/17 та прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач вважає, що рішення господарського суду прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України, при цьому суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також суд не вірно застосував норми як матеріального так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору.

З посиланням на ст. 148, 171, 176, 249, 250 ГПК України скаржник вказує, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження допускається лише на підставі відповідного клопотання позивача у разі малозначності справи, а також будь-якої іншої справи, віднесеної до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій статті 247 ГПК України, і вказане клопотання вирішується тільки при відкритті провадження у справі.

В будь-якому випадку позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Однак позивачем не було подано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, тому суд при призначені справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження позбавив можливості відповідача вчинити відповідні процесуальні дії. Так, ст. 186 ГПК України передбачена можливість врегулювання спору за участю судді, але дана процедура врегулювання спору можлива лише до початку розгляду справи по суті.

Таким чином, головуючим суддею було порушено право сторін на мирне врегулювання спору, що передбачено ст.ст. 186-188 ГПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "СЕМПАЛ КО ЛТД" наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Серед іншого вказує, що з аналізу апеляційної скарги вбачається, що єдиною підставою для скасування рішення, на яку посилається відповідач, є неправильно, на його думку з порушенням норм процесуального закону, обране судом спрощене позовне провадження. Відповідач вважає, що з огляду на той факт, що позивач не подав разом з позовною заявою, яка була подана до набрання чинності нової редакції ГПК України, клопотання про застосування спрощеного провадження, справа мала б бути розглянута в межах загального позовного провадження. При цьому, вказує позивач, відповідач посилається на приписи ч. 2 ст. 148, ч. 2 ст. 171, ч., 4 ст. 176, ст. 249, ч.ч. 1-4 ст. 250 ГПК України, які на його думку, регламентують, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження допускається лише на підставі відповідного клопотання позивача у разі малозначності справи, і вказане клопотання вирішується тільки при відкритті провадження у справі.

З посиланням на ч. 4 ст. 247, ч.7 ст. 250 ГПК України, позивач вважає, що спір між позивачем і відповідачем, процесуально вірно був призначений і розглянутий саме в спрощеному провадженні, адже між сторонами малозначний спір (малозначна справа) і він підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.

Просить апеляційну скаргу Комунального підприємства Вінницької міської Ради «Вінницяміськтеплоенерго» залишити без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 01 березня 2018 року по справі №902/1130/17 - без змін.

Відповідач не скористався правом участі під час апеляційного перегляду справи та не забезпечив явку свого представника у судове засідання апеляційного господарського суду, хоча про час та місце апеляційного перегляду справи повідомлявся заздалегідь та належним чином.

Таким чином, враховуючи норми ст.ст.269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представника відповідача, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника останнього, за наявними у справі доказами.

У судовому засіданні представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстави викладених у відзиві. Крім того, вказав, що станом на сьогодні відповідач повністю сплатив суму основного боргу. Просить апеляційну скаргу Комунального підприємства Вінницької міської Ради «Вінницяміськтеплоенерго» залишити без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 01 березня 2018 року по справі №902/1130/17 - без змін.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 29 травня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма СЕМПАЛ КО ЛТД (продавець) та Комунальним підприємством Вінницької міської ради Вінницяміськтеплоенерго (покупець) укладено договір купівлі-продажу продукції № 365/33 (надалі договір).

Згідно з предметом даного договору постачальник зобовязується, згідно направленої покупцем заявки в електронній формі, письмово з поштовим повідомленням, наручно або факсом, поставити покупцеві наступний товар згідно коду CPVДК021:2015:38420000-5 прилади для вимірювання витрати, рівня та тиску рідин і газів (лічильник витрати тепла і води СВТУ 10М (М2) RP в комплектності) (надалі товар), а покупець зобовязується прийняти товар та оплатити його вартість.

Товар поставляється по цінах, в кількості, асортименті і в терміни, узгоджені сторонами і вказані в рахунках-фактурах, видаткових накладних, що є невідємною частиною даного договору (п. 1.2. договору).

Номенклатура, асортимент та кількість товару (який вказаний в додатку № 1 до договору), що поставляється за даним договором зазначається в рахунках-фактурах, видаткових накладних, що видані на підставі даного договору. Додаток № 1 до договору (специфікація) є невідємною частиною даного договору (п.п. 1.3., 1.4. договору).

Покупець здійснює оплату замовленого товару після отримання товару на складі покупця на підставі видаткової накладної протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів (п. 2.1. договору).

Якість та комплектність товару, що передається постачальником повинна відповідати вимогам ДСТУ, ГОСТ ISO 2000 тощо та заявці. Приймання товару по якості та кількості здійснюється за інструкцією П-6, П-7, якщо інше не встановлено договором (п. 2.2. договору).

Ціна товару встановлюється в національній валюті України. Загальна вартість договору складає 124 200,00 грн., в т.ч. 20700,00 грн. ПДВ (п.п. 3.1., 3.3. договору).

Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 16.10.2017р. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від обовязку виконати взяті на себе зобовязання та від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (п.п. 6.1., 6.2. договору).

Додатком № 1 до договору (специфікація) сторони погодили товар, що підлягає поставці та його ціну.

В листі № 33/1446 від 01.06.2017р відповідач зробив заявку на поставку товару (лічильник витрати тепла і води СВТУ 10М (М2) RP в комплектності) за ціною 124 200,00 грн..

За видатковою накладною № 358 від 12.06.2017р. позивачем поставлено, а відповідачем за довіреністю № 112 від 08.06.2017р. отримано обумовлений договором товар.

При цьому суд зважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які претензії відповідача щодо якості товару.

У звязку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобовязань за договором, позивачем направлено на його адресу вимогу № 2653 від 03.09.2017р., про погашення заборгованості протягом 5 (пяти) робочих днів з дня отримання даної вимоги.

Відповідач на вимогу, отриману 08.08.2017р., в листі № 34/2501 від 18.09.2017р. вніс пропозицію щодо зменшення позивачем вимоги щодо заборгованості на 20%, та зазначив, що таке зменшення надасть змогу погасити заборгованість.

Позивач, листом № 2664 від 25.09.2017р., відхилив пропозицію відповідача щодо зменшення заборгованості та вимагав до 15.10.2017р. погасити заборгованість.

Відповідач в листі № 34/2885 від 17.10.2017р. просив надати відстрочку по сплаті заборгованості до 15.11.2017р.

Як свідчать матеріали справи, станом на день звернення з позовом до господарського суду Вінницької області відповідачем не проведено розрахунків за поставлений товару.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду спору відповідачем платіжними дорученнями №5057 від 02.02.2018р. на суму 5000грн., №5208 від 13.02.2018р. на суму 5000грн., №5240 від 14.02.20187р. на суму 5000грн., №5295 від 15.02.2018р. на суму 5000грн., №5359 від 16.02.2018р. на суму 5000грн., № 5413 від 19.02.2018р. на суму 5000грн., №5475 від 20.02.2018р. на суму 5000грн., №5616 від 22.02.2018р. га суму 5000грн., №5763 від 26.02.2018р. на суму 5000грн., разом - 45000грн. (а.с.92, 94, 111-117), у звязку із наведеним позивач згідно із заявою від 01.03.2018р. відмовився від стягнення суми основного боргу в цій частині (а.с.118).

Ухвалою від 01.03.2018року у даній справі було прийнято відмову позивача від позову в частині 45000,00 грн. основного боргу та провадження у справі №902/1130/17 в частині стягнення основного боргу в сумі 45000,00грн. закрито (а.с.125-126).

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Нормами ч.1 ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідно положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Аналізом обставин справи судом, встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі укладеного ними договору купівлі продажу продукції №365/33 від 29.05.2017р.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За нормами ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець, згідно приписів статті 692 Цивільного кодексу України, зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, відповідач зі свого боку порушив зобов`язання щодо оплати за товар у зв`язку з чим на момент подачі позову за ним утворилася заборгованість у сумі 124200,00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Як зазначалося вище, в ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем частково погашено заборгованість в сумі 45 000,00 грн., у звязку з чим позивач відмовився від позовних вимог в цій частині, і місцевим господарським судом, ухвалою від 01.03.2018р. було закрито провадження в частині стягнення 45 000,00 грн. основного боргу.

За таких обставин, станом на день прийняття рішення судом першої інстанції заборгованість відповідача становила 79 200,00 грн..

Враховуючи вищевикладене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення основного боргу в сумі 79 200,00 грн..

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що позивач виконав свій обов'язок щодо поставки товару своєчасно та в повному обсязі, натомість відповідач свої зобов'язання щодо оплати отриманого товару належним чином не виконав. У звязку із чим, позивачем заявлено до стягнення з відповідача, крім основного боргу, інфляційні втрати в сумі 4222,80 грн..

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання (Постанова Верховного суду України від 12.12.11р. в справі №07/238-10).

Пунктами 3.1 та 3.2 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14 визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Судова колегія, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, який здійснений місцевим господарським судом, вважає його правильним, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 4 098,60 грн., а у стягненні - 124,20 грн. слід відмовити.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 7500,00 грн. - витрат на послуги адвоката.

Відповідно до ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. 2-6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

П. 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України передбачено, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Отже, ч. 3 ст. 4 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність передбачено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського обєднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно із ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" здійснення адвокатської діяльності відбувається на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об'єднанням чи адвокатом.

У п. 4 ч. 1 ст. 1 Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське обєднання) зобовязується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобовязується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.12.2017 року між позивачем та адвокатським обєднанням «Регіональний союз адвокатів» укладено договір про надання правової допомоги №061217/АО-СЕМ.

Відповідно до умов пункту 1.1 договору Адвокатське обєднання Регіональний союз адвокатів (виконавець) приймає на себе зобовязання з надання Товариству з обмеженою відповідальністю Фірма СЕМПАЛ КО ЛТД (замовнику) адвокатських послуг, передбачених умовами цього договору, а замовник зобовязується прийняти і оплатити ці послуги в розмірах та в строки, що передбачені цим договором.

Відповідно до п. 1.2 договору, в межах цього договору виконавець (адвокат виконавця) надає адвокатські послуги у справі зі стягнення з Комунального підприємства Вінницької міської ради Вінницяміськтеплоенерго (надалі боржник) за договором купівлі-продажу продукції № 365/33 від 29.05.2017р, який було укладено між замовником і боржником.

Відповідно до п.п. 2.1.-2.1.3. договору виконавець приймає на себе наступні зобовязанням: надавати Замовнику усні та письмові консультації; підготувати та подати до суду позовну заяву в порядку, визначеному чинним законодавством України, вести судову справу незалежно від кількості судових засідань та інстанцій. Готувати необхідні процесуальні документи. Переставляти інтереси замовника в судах всіх інстанцій та у відносинах з боржником; в межах цього договору виконавець зобовязаний діяти виключно на користь замовника.

Пунктом 3.1. договору визначено, що розрахунки замовника з виконавцем здійснюються в національній валюті України.

Відповідно до п. 3.2. договору вартість послуг за даним договором становить 7500,00 грн..

Грошова сума, визначена відповідно до п. 3.2. цього договору та вказана в рахунку виконавця, перераховується замовником на рахунок виконавця не пізніше 2 (двох) днів з моменту укладення цього договору (п. 3.3. договору).

Після виконання умов цього договору сторони підписують акт наданих послуг (п. 3.4. договору).

Представництво позивача здійснював адвокат ОСОБА_1 згідно ордеру про надання правової допомоги серія КВ №313797 від 06.12.2017р.

Як свідчить матеріали справи ОСОБА_1 має право на зайняття адвокатською діяльністю відповідно до свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю серія КВ № 000630 виданого на підставі рішення КДКА Чернігівської області № 5 від 15.05.2012р..

Відповідно до наказу № 2К від 23.01.2017р адвоката ОСОБА_1 прийнято на роботу до Адвокатського обєднання Регіональний союз адвокатів на посаду адвоката з 24.01.2017р..

Статтею 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність передбачено, що гонорар - є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Факт понесення позивачем витрат за послуги адвоката шляхом сплати адвокату ОСОБА_1 за надані послуги підтверджується звітом про надання адвокатських послуг за період 06.12.2017р-22.02.2018р. та платіжним дорученням № 10381 від 06.12.2017р. на суму 7500,00 грн..

Дослідивши матеріали справи, врахувавши складність справи, оцінивши обсяг послуг, що були надані позивачу адвокатом, з урахуванням статті 129 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що витрати на послуги адвоката в сумі 7 500грн. по даній справі є співрозмірними об'єму отриманих юридичних послуг, а тому вважає обґрунтованими та підставними витрати позивача у розмірі 7 500 грн. на послуги адвоката, які слід покласти на відповідача у повному обсязі.

Крім того, суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо неправомірного розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності клопотання позивача, оскільки як убачається із матеріалів справи позивач звернувся із позовною заявою 12.12.2017 року (відбиток штемпеля на поштовому конверті), а ухвала про порушення провадження у справі винесена місцевим господарським судом 14.12.2017р., тобто в порядку передбаченому чинним на той час ГПК України. А тому і правила щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження передбачені ст. ст. 249, 250 ГПК України (чинного з 15.12.2017 року) на момент порушення провадження у справі не діяли.

В подальшому, з протоколу судового засідання від 01.03.2018 року та з прослуханого колегією суддів звукозапису засідання убачається, що відповідач просив не розглядати його заяву про перехід до загального позовного провадження, у зв'язку із чим судом першої інстанції вказана заява не розглядалася. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає зазначені доводи апеляційної скарги безпідставними та такими що не заслуговують на увагу.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що даний спір є малозначним, а тому суд першої інстанції правомірно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Щодо твердження скаржника в апеляційній скарзі, про позбавлення сторін на мирне врегулювання спору за участю судді, передбачене ст.ст. 186-188 ГПК України, судова колегія, також, вважає його безпідставним та таким, що не заслуговує на увагу, оскільки, як слідує із матеріалів справи в період з дня прийняття ухвали про порушення провадження справи від 14 грудня 2017 року і до дня прийняття ухвали про призначення справи в порядку спрощеного позовного провадження від 15 січня 2018 року відповідачем не було подано клопотання про врегулювання спору за участю судді, що спростовує його твердження про те, що він був позбавлений такого права.

За наведеного, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 01.03.2018р. у даній справі прийняте з повним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" на рішення господарського суду Вінницької області від 01.03.2018 року у справі №902/1130/17 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 01.03.2018 року у справі №902/1130/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №902/1130/17 повернути до господарського суду Вінницької області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

Повний текст постанови складений "08" травня 2018 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Савченко Г.І.