РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
17.04.2018Справа № 910/608/18

За позовомДержавного підприємства «Інжексбуд»
доВійськової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_1
простягнення 36864 грн. 00 коп.

Суддя Отрош І.М.
Секретар судового засідання Савінкова Ю.Б.

Представники учасників справи:
від позивача: Дитинчук В.М. представник на підставі довіреності б/н від 27.07.2017;
від відповідача: Коломацький Я.О. представник на підставі довіреності № 215 від 29.01.2018;
Бейкун А.Л. представник на підставі довіреності № 216 від 29.01.2018;
від третьої особи: Касандяк В.В. представник на підставі довіреності б/н від 07.12.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
19.01.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства «Інжексбуд» з вимогами до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про стягнення 36864 грн. 00 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем обов`язку з повернення майна, що було передане позивачу в оренду за Договором № 02/17/27-КЕс від 27.01.2017, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача неустойку у розмірі 36864 грн. 00 коп., нараховану на підставі ст. 785 Цивільного кодексу України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2018 відкрито провадження у справі №910/608/18, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, встановлено учасникам справи строки на подання заяв по суті справи, розгляд справи призначено на 20.02.2018.
16.02.2018 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (містить напис про отримання копії відзиву позивачем), в якому позивач, зокрема, вказав на те, що 29.06.2017 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017, відповідно до умов якої, у зв`язку з виселенням військовослужбовця ОСОБА_1 з 01.07.2017, кількість ліжко-місць, наданих для проживання військовослужбовцям, було зменшено з 8 до 6, а кількість житлових приміщень (кімнат) з 3 до 2. Вказаною додатковою угодою припинялись будь-які договірні зобов`язання сторін щодо житлового приміщення, яке займала ОСОБА_1 (кімната № 7).
Відповідач вказав на те, що він отримав від позивача лист вих. № 51 від 14.07.2017, в якому позивач повідомляв відповідача, що станом на 13.07.2017 житлове приміщення на базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 наймачем не звільнено, речі не вивезено, у зв`язку з чим просив негайно звільнити вказане приміщення від особистих речей військовослужбовця наймача (відповідача) ОСОБА_1 разом з мешканцями, що з нею проживають.
Відповідач зазначив, що листом вих. № П-33 від 26.07.2017 він повідомив позивача про те, що у зв`язку з укладенням між сторонами Додаткової угоди № 1 від 29.06.2017 до Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017, вказаний договір в частині займаного житлового приміщення ОСОБА_1 було розірвано, з огляду на що відповідач не відповідає за наслідки перебування вказаної третьої особи у приміщенні.
Крім того, відповідач вказав на те, що ані умовами договору оренди, ані умовами додаткової угоди не передбачено повернення приміщення за актом приймання-передачі, за таких обставин, на думку відповідача, слід вважати, що майно було повернуто до 01.07.2017 позивачу, що вбачається з тексту додаткової угоди.
Також, відповідач зазначив, що в подальшому (після укладення додаткової угоди) сторони підписували акти виконаних робіт з урахуванням змін, внесених додатковою угодою, а саме з урахуванням 6 ліжко-місць та 4 ліжко-місць.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2018 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 , встановлено третій особі строки на подання пояснень щодо позову та відзиву, судове засідання відкладено на 16.03.2018.
У судовому засіданні 16.03.2018 представник відповідача подав доповнення до відзиву (копії вручено іншим учасникам справи у судовому засіданні), в яких, зокрема, вказав на те, що Договір №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 не є договором оренди (найму), а є договором про відшкодування безоплатно наданих військовослужбовцям житлових приміщень, так як предмет договору не відповідає характеру зобов`язань, встановлених ст. 759 Цивільного кодексу України для договорів найму (оренди).
Відповідно до ч. 5 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.
Суд прийняв до розгляду вказані доповнення до відзиву, подані відповідачем, визнавши їх подання необхідним.
У судовому засіданні 16.03.2018 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення розгляду справи на 17.04.2018.
16.04.2018 до Господарського суду міста Києва (на вимогу суду в порядку ч. 4 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України) від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких позивач зазначив, що плата за найм житла є договірною та встановлюється особою, уповноваженим власником, в даному випадку позивачем. Плата за найм житла в гуртожитку на базі відпочинку «Млиново» складається з адміністративних, накладних витрат, оплати комунальних та супутніх послуг, оплати за утримання будинків та прибудинкової території (докази направлення пояснень іншим учасникам справи долучено до додаткових пояснень).
17.04.2018 до Господарського суду міста Києва від ОСОБА_1 надійшла «зустрічна позовна заява» у справі №910/608/18, в якій заявник просив суд визнати недійсною Додаткову угоду № 1 від 22.06.2017 до Договору № 02/17/27-КЕс від 27.01.2017 та відмовити у позові Державного підприємства «Інжексбуд» до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про стягнення 36864 грн. 00 коп.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2018 у справі № 910/608/18 відмовлено у відкритті провадження з розгляду заяви ОСОБА_1 в частині вимог про визнання недійсною Додаткової угоди № 1 від 22.06.2017 до Договору № 02/17/27-КЕс від 27.01.2017 в межах справи №910/608/18.
При цьому, в ухвалі суду від 17.04.2018 судом було зазначено, що ОСОБА_1 просить суд визнати недійсною Додаткову угоду № 1 від 22.06.2017 до Договору № 02/17/27-КЕс від 27.01.2017 (що, по суті, можуть бути зустрічними позовними вимогами, які можуть заявлятися виключно відповідачем в межах розгляду даної справи) та відмовити у позові Державного підприємства «Інжексбуд» до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про стягнення 36864 грн. 00 коп. (що, по суті, не є позовними вимогами та розцінюються судом з урахуванням викладених обставин у поданій до суду заяві як письмові пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, які третя особа без самостійних вимог на предмет спору має право подати відповідно до ст. 179 Господарського процесуального кодексу України, та які будуть оцінені судом при розгляді справи).
Так, у поданій до суду заяві третя особа зазначила, що усвідомлюючи обставину проживання сім`ї ОСОБА_1 у кімнаті № 7 та відсутність у неї намірів звільняти вказане приміщення, та одночасно укладаючи додаткову угоду до Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 (тобто, діючи проти волі третьої особи та її малолітньої доньки) сторони (позивач та відповідач) допустили порушення публічного порядку, оскільки, на думку третьої особи, привласнили функції суду та порушили житлові права ОСОБА_1 , які гарантовані ст. 47 Конституції України.
Представник позивача у судовому засіданні 17.04.2018 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Представники відповідача у судовому засіданні 17.04.2018 надали усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечили.
Представник третьої особи у судовому засіданні 17.04.2018 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.
У судовому засіданні 17.04.2018 судом було закінчено розгляд справи по суті та проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.09.2013 (копія якого долучена позивачем до позовної заяви) право власності на об`єкт нерухомого майна будівлі бази відпочинку за адресою: АДРЕСА_2 зареєстроване 22.07.2013 за Державним підприємством «Хвиля» на підставі Свідоцтва про право власності №9833146 від 23.09.2013; форма власності державна.
Судом встановлено, що відповідно до наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.10.2013 № 1169 Державне підприємство «Хвиля» перейменовано на Державне підприємство «Інжексбуд» (копія наказу долучена позивачем до позовної заяви).
27.01.2017 між Державним підприємством «Інжексбуд» (наймодавець) та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної Гвардії України (наймач) укладено Договір № 02/17/27-КЕС, відповідно до умов якого наймач оплачує наймодавцю безоплатне надання житлових приміщень військовослужбовцям в житлових приміщеннях Державного підприємства «Інжексбуд» на базі відпочинку «Млиново» за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з п. 2.1 Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 наймодавець на підставі гарантійних листів-клопотань шляхом укладення даної угоди виписує путівку на поселення військовослужбовців наймача в житлові приміщення, що становлять предмет цього договору, та веде облік ліжко-місць на базі відпочинку.
У п. 2.2 Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 зазначено, що наймодавець утримує базу відпочинку, що знаходиться на його балансі, на праві повного господарського відання.
Відповідно до п. 2.3 Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 наймодавець щомісячно, але не пізніше 10 числа поточного місяця виставляє рахунки наймачу на оплату витрат за проживання військовослужбовців.
Відповідно до п. 3.1 Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 наймач щомісячно але не пізніше 25 числа поточного місяця сплачує наймодавцю вартість 1 ліжко-місця на базі відпочинку, що фактично зайняті військовослужбовцями та членами їх сімей. При звільненні військовослужбовця, якому надане житлове приміщення згідно з цим договором, наймач зобов`язаний в тижневий термін повідомити про це наймодавця у письмовій формі з метою проведення спільних заходів по відселенню і виключення з розрахунків за даним договором.
Відповідно до п. 4 Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 відшкодування наймачем за 1 ліжко-місце становить 45,00 грн./доба; кількість ліжко-місць 8; підлягає відшкодуванню за добу 360,00 грн.; за місяць 11160,00 грн; загальна сума договору на весь термін його дії 131400 грн. 00 коп.
Відповідно до п. 5.1 Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 в разі зміни державних або комунальних цін і тарифів на квартплату та комунальні послуги, та інші витрати, не передбачені даним договором, розмір оплати наймачем за проживання його військовослужбовців, зазначений у п.п. 4.1, 4.2 договору, підлягає перегляду у 10-денний термін, що фіксується у відповідних додатках до цього договору.
Згідно з п. 6.1 Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2017 без права пролонгації.
У п. 6.2 Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 сторони погодили, що відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України умови цього договору застосовуються до відносин, що виникли між сторонами до моменту укладення цього договору з 01.01.2017.
Додатком № 1 до Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 сторони погодили перелік військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України, які проживають у гуртожитку (відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності гуртожиток є складовою частиною бази відпочинку) Державного підприємства «Інжексбуд» станом на 01.01.2017, серед яких: ОСОБА_1 , яка проживає у кімнаті № 7, кількість ліжко-місць 2; ОСОБА_2 , який проживає у кімнаті № 4, кількість ліжко-місць 3; ОСОБА_3 , який проживає у кімнаті № 36, кількість ліжко-місць 3.
Судом встановлено, що 29.06.2017 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017, в якій сторони зазначили, що у зв`язку з виселенням з 01.07.2017 військовослужбовця ОСОБА_1 , сторони внесли зміни до п. 4 Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017, зазначивши, що з 01.07.2017 кількість ліжко-місць 6; підлягає відшкодуванню за добу 270,00 грн.; за місяць 8370,00 грн; загальна сума договору на весь термін його дії 114840 грн. 00 коп.
Крім того, вказаною Додатковою угодою сторони внесли зміни до Додатку № 1 до Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017, виключивши з 01.07.2017 з переліку військовослужбовців, які проживають у гуртожитку Державного підприємства «Інжексбуд» ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що листом вих. № 51 від 14.07.2017 позивач повідомив відповідача, що станом на 13.07.2017 житлове приміщення на базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 наймачем не звільнено, речі не вивезено, у зв`язку з чим просив негайно звільнити вказане приміщення від особистих речей військовослужбовця наймача (відповідача) ОСОБА_1 разом з мешканцями, що з нею проживають.
Судом встановлено, що листом вих. № П-33 від 26.07.2017 відповідач повідомив позивача про те, що у зв`язку з укладенням між сторонами Додаткової угоди № 1 від 29.06.2017 до Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017, вказаний договір в частині займаного житлового приміщення ОСОБА_1 було розірвано, з огляду на що відповідач не відповідає за наслідки перебування вказаної третьої особи у приміщенні.
Позивачем долучено до позовної заяви копію акту від 08.12.2017, складеного представниками комісії Державного підприємства «Інжексбуд», на посвідчення тих обставин, що у період з 01.07.2017 по 08.12.2017 у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 безпідставно проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; приміщення не звільнено від осіб, не передано за актом, доступ до приміщення для проведення перевірки його стану не наданий.
Наведене, на думку позивача, свідчить про невиконання умов Додаткової угоди № 1 від 29.06.2017 до Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017, укладеної між позивачем та відповідачем, щодо розірвання вказаного договору в частині займаного приміщення та виселення з нього військовослужбовця наймача ОСОБА_1 з мешканцями, які з нею проживають з 01.07.2017.
Аналогічного змісту акт було складено членами комісії Державного підприємства «Інжексбуд» 18.01.2018 (копія долучена позивачем до позовної заяви).
23.02.2018 на виконання вимог ухвали суду від 20.02.2018 (в порядку ч. 4 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України) відповідачем долучено до матеріалів справи витяг з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України № 16 від 23.01.2018, з якого вбачається, що ОСОБА_1 була звільнена з військової служби наказом командувача Національної гвардії України від 19.01.2018 № 6, з 23.01.2018 ОСОБА_1 виключена зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказав на те, що відповідач, який є наймачем (орендарем) за договором оренди - Договором №02/17/27-КЕС від 27.01.2017, після розірвання між сторонами вказаного договору в частині оренди кімнати № 7 за адресою: АДРЕСА_2 (на підставі Додаткової угоди № 1 від 29.06.2017), яка була надана для безоплатного проживання ОСОБА_1 , не виконав обов`язку щодо повернення позивачу (орендодавцю) вказаного об`єкта оренди, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю у розмірі 36864 грн. 00 коп. за період з 01.07.2017 по 18.01.2018 (на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України).
Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як встановлено судом, 27.01.2017 між Державним підприємством «Інжексбуд» (наймодавець) та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної Гвардії України (наймач) укладено Договір № 02/17/27-КЕС.
З метою визначення правової природи договору суд здійснює аналіз його змісту, а саме прав та обов`язків сторін договору.
Так, з умов Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 вбачається, що обов`язками позивача є: виписати путівку на поселення військовослужбовця відповідача в житлові приміщення та вести облік ліжко-місць (п. 2.1 договору); утримувати базу відпочинку та забезпечувати належні умови для проживання (п. 2.2 договору); виставляти рахунки відповідачу на оплату витрат за проживання військовослужбовців (п. 2.3 договору).
Обов`язками відповідача є: оплачувати на користь позивача безоплатне надання житлових приміщень військовослужбовцям в житлових приміщеннях на базі відпочинку «Млиново» (п. 1.1 договору); щомісячно не пізніше 25 числа поточного місяця сплачувати позивачу вартість 1 ліжко-місця, що фактично зайняті військовослужбовцями (п. 3.1 договору); забезпечити вільний доступ позивача для технічного обстеження систем комунікацій, контролю за додержанням правил користування жилими приміщеннями (п. 3.2 договору); сплачувати на користь позивача суму відшкодування у розмірах, встановлених п. 4.1 договору.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг з проживання на базі відпочинку, який передбачає обов`язок позивача виписати путівки на поселення військовослужбовців відповідача на базі відпочинку та забезпечити належні умови для їх проживання відповідно до «Положення про базу відпочинку» (п. 2.1, 2.2), та обов`язок відповідача оплатити вартість таких послуг витрат за проживання військовослужбовців шляхом відшкодування вартості витрат, яка визначається подобово з розрахунку за одне ліжко-місце (п. 3.1).
При цьому, вартість проживання (за одне ліжко-місце) сторонами визначена у договорі (п. 4.1) на підставі наказу директора Державного підприємства «Інжексбуд» № 16 від 30.11.2016 (копія долучена до позову), відповідно до якого встановлена різна фіксована вартість проживання на базі відпочинку в залежності від суб`єктів, яким надаються послуги (для працівників Мінекономрозвитку та для осіб, які не є працівниками відповідного міністерства), що зокрема не відповідає порядку визначення розміру орендної плати для договорів оренди державного майна.
Згідно з ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено предмет регулювання вказаного закону: організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.
Стаття 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначає істотні умовами договору оренди, якими є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.
Враховуючи умови укладеного між сторонами договору, суд зазначає, що вказаний договір не містить ознак договору оренди державного майна, оскільки його предметом є надання послуг з проживання на базі відпочинку, що не передбачає передачі в оренду індивідуально визначеного нерухомого майна із зазначенням його площі (відповідно до додатку №1 до договору визначено лише номери кімнат, що не є належною індивідуалізацією для предмету оренди нерухомого майна), та у договорі відсутні істотні умови, які передбачені ст. 10 Законом України «Про оренду державного та комунального майна», зокрема: склад (у розумінні належної індивідуалізації такого майна, зокрема, визначення площі) та вартість майна з урахуванням індексації; орендна плата з урахуванням її індексації (яка має визначатись відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу - ст. 19 вказаного Закону); відновлення орендованого майна та умови його повернення; страхування орендарем взятого ним в оренду майна. При цьому, вказаним законом передбачено особливий порядок укладення договору оренди (ст. 9) та оцінки державного майна предмету оренди (ст. 11), що не є характерним для правовідносин, які виникли між сторонами.
Таким чином, до правовідносин сторін, які виникли у зв`язку з укладанням Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017, не підлягають застосуванню норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та норми Цивільного кодексу України, які регулюють орендні правовідносини, тоді як, застосуванню підлягають загальні норми Цивільного кодексу України, які регулюють порядок надання послуг.
Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (глава 63 Цивільного кодексу України).
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).
Як встановлено судом, договір про надання послуг, укладений між позивачем та відповідачем є оплатним (п. 2.3, 3.1,4 договору). Водночас, вартість відшкодування витрат з проживання відповідачем, за висновками суду, не є за своєю правовою природою орендною платою, з огляду на відсутність доказів передачі у користування індивідуально визначеного майна та невідповідності порядку визначення вартості такого відшкодування за умовами договору встановленим законом критеріям визначення розміру орендної плати за оренду державного майна.
Як вбачається з умов договору (п. 5.1), вартість послуг позивача визначається з урахуванням вартості комунальних послуг.
Суд зазначає, що правовідносини сторін договору, по суті, мають схожість з наданням готельних послуг, які передбачають передання в користування приміщення, однак не як індивідуально визначене майно (що є характерним для оренди), а як елемент послуги, яка передбачає право на проживання у приміщенні готелю, та відповідна послуга споживається в процесі її надання без виникнення будь-яких речових прав на конкретне індивідуально визначене нерухоме майно.
При цьому, суд зазначає, що зазначення сторонами у договорі найменувань сторін «наймач» та «наймодавець» жодним чином не змінює суті правовідносин, які врегульовані даним договором, зокрема, не може визначати правову природу укладеного договору як договору оренди.
За висновком суду, правова конструкція укладеного між позивачем та відповідачем Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 свідчить про те, що вказаний договір, по суті, є договором на користь третьої особи, так як його укладено з метою надання послуг з проживання на базі відпочинку для військовослужбовців (та членів їх сімей п. 3.1 договору), тоді як замовником послуг є відповідач, а виконавцем - позивач.
Відповідно до ч. 1 ст. 636 Цивільного кодексу України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.
Відповідно до ст. 511 Цивільного кодексу України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Таким чином, договір на користь третьої особи характеризується тим, що третя особа наділяється лише правами за договором, тоді як встановлені договором обов`язки стосується лише сторін договору.
Суд зазначає, що законом не встановлено будь-яких обмежень щодо можливості укладення договору про надання послуг на користь третьої особи.
Як встановлено судом, за умовами укладеного сторонами договору (п. 1.1) наймач оплачує наймодавцю безоплатне надання житлових приміщень військовослужбовцям в житлових приміщеннях Державного підприємства «Інжексбуд» на базі відпочинку «Млиново» за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до п. 3.1 Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 наймач щомісячно але не пізніше 25 числа поточного місяця сплачує наймодавцю вартість 1 ліжко-місця на базі відпочинку, що фактично зайняті військовослужбовцями та членами їх сімей. При звільненні військовослужбовця, якому надане житлове приміщення згідно з цим договором, наймач зобов`язаний в тижневий термін повідомити про це наймодавця у письмовій формі з метою проведення спільних заходів по відселенню і виключення з розрахунків за даним договором.
Як встановлено судом, додатком № 1 до Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 сторони погодили перелік військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України, які проживають у гуртожитку Державного підприємства «Інжексбуд» станом на 01.01.2017, серед яких ОСОБА_1 , яка проживає у кімнаті № 7, кількість ліжко-місць 2.
Таким чином, умовами укладеного між позивачем як виконавцем послуг та відповідачем як замовником послуг Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 третя особа ( ОСОБА_1 та члени її сім`ї) наділена правом на отримання послуги з проживання на базі відпочинку позивача, а саме у кімнаті № 7 (2 ліжко-місця) у період дії вказаного договору.
Як встановлено судом, 29.06.2017 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017, в якій сторони зазначили, що у зв`язку з виселенням з 01.07.2017 військовослужбовця ОСОБА_1 , сторони внесли зміни до п. 4 Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017, зазначивши, що з 01.07.2017 кількість ліжко-місць 6; підлягає відшкодуванню за добу 270,00 грн.; за місяць 8370,00 грн; загальна сума договору на весь термін його дії 114840 грн. 00 коп.
Крім того, вказаною Додатковою угодою сторони внесли зміни до Додатку № 1 до Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017, виключивши з 01.07.2017 з переліку військовослужбовців, які проживають у гуртожитку Державного підприємства «Інжексбуд» ОСОБА_1 .
Таким чином, внаслідок укладення між позивачем та відповідачем Додаткової угоди № 1 до Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 сторони, по суті, розірвали вказаний договір в частині надання послуг з проживання на базі відпочинку третій особі - ОСОБА_1 з 01.01.2017.
У позовній заяві позивач вказує на обставини щодо фактичного зайняття ОСОБА_1 кімнати на базі відпочинку після розірвання позивачем та відповідачем договору в частині надання послуг з проживання вказаному військовослужбовцю, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача як орендаря (наймача) вказаної кімнати неустойку у розмірі 36864 грн. 00 коп., нараховану за період з 01.07.2017 по 18.01.2018 на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Таким чином, зважаючи на заявлені позивачем предмет позову (стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди) та підстави позову (невиконання відповідачем обов`язку з повернення об`єкта оренди після закінчення строку оренди) до предмету доказування у даній справі входять обставини щодо встановлення у правовідносинах сторін ознак договору оренди та наявності у відповідача прострочення виконання обов`язку з повернення об`єкту оренди після закінчення строку дії договору оренди.
Відповідно до ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Згідно з ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Суд зазначає, що право на стягнення неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, має право лише орендодавець у правовідносинах, які виникають у зв`язку з укладенням договору оренди та внаслідок несвоєчасного виконання/невиконання орендарем обов`язку з повернення об`єкту оренди, та розрахунок відповідної штрафної санкції здійснюється у розмірі подвійної плати за користування річчю (тобто у подвійному розмірі орендної плати).
Як встановлено судом, правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з укладенням договору про надання послуг з проживання на базі відпочинку, який передбачає обов`язок позивача виписати путівки на поселення військовослужбовців відповідача на базі відпочинку та забезпечити належні умови для їх проживання відповідно до «Положення про базу відпочинку» (п. 2.1, 2.2), та обов`язок відповідача оплатити вартість таких послуг витрат за проживання військовослужбовців шляхом відшкодування вартості витрат, яка визначається подобово з розрахунку за одне ліжко-місце (п. 3.1).
Правове регулювання відносин щодо надання послуг здійснюється відповідно до ст. ст. 901-907 Цивільного кодексу України.
Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність між сторонами орендних правовідносин, а отже і відсутність підстав для застосування відповідальності, яка передбачена ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.
Суд зазначає, що обставини щодо фактичного проживання третьої особи на базі відпочинку позивача; щодо суб`єкта, який несе матеріальну відповідальність за послуги, надані позивачем на користь третьої особи у період після закінчення дії Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 судом в межах розгляду даної справи не встановлюються та відповідні докази (подані сторонами) на підтвердження або спростування таких обставин не досліджуються, з огляду на те, що вони не входять до предмету доказування у справі (який визначається межами позовних вимог стягнення неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, а не вартості наданих послуг тощо).
Що стосується викладених третьою особою у поданих до суду 17.04.2018 поясненнях, що у зв`язку з укладенням між позивачем та відповідачем Додаткової угоди № 1 до Договору №02/17/27-КЕС від 27.01.2017 про розірвання вказаного договору в частині оренди кімнати № 7, яка була надана для проживання ОСОБА_1 , були порушені житлові права вказаної третьої особи, гарантовані ст. 47 Конституції України, суд зазначає, що в межах розгляду даної справи не аналізує та не досліджує обставини щодо дотримання та реалізації житлових прав військовослужбовців, так як вказані обставини не входять до предмету доказування при розгляді господарської справи.
За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у позові Державного підприємства «Інжексбуд» до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про стягнення неустойки у розмірі 36864 грн. 00 коп.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача з огляду на відмову у позові.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
У позові відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 24.04.2018

Суддя І.М. Отрош