ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року м. ОдесаСправа № 915/1138/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Разюк Г.П.,

суддів: Колоколова С.І., Мишкіної М.А.

при секретарі судового засідання Полінецькій В.С.

за участю представників сторін:

від позивача - Лянної О.А., посвідчення № 031420, дата видачі : 19.01.15;

від відповідача - Пшесмецької Т.М., посвідчення адвоката України НОМЕР_2 від 27.07.2017р.; ордер серія МК № 62560, дата видачі : 18.04.18;

/Южноукраїнська міська рада Миколаївської області не використала законного права на участь у судовому засіданні, хоча про час та місце його проведення повідомлена належним чином (див. - рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 21.03.2018)/,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та Южноукраїнської міської ради Миколаївської області

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.01.2018р., проголошене о 12:15 суддею Мавродієвою М.В. у м.Миколаєві, повний текст якого складено 29.01.2018р.

у справі № 915/1138/17

за позовом Керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області

до відповідачів:

1) Южноукраїнської міської ради Миколаївської області,

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про визнання незаконним та скасування рішення Южноукраїнської міської ради, визнання недійсним договору про встановлення особистого строкового сервітуту та повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

27 жовтня 2017 року Керівник Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області (далі також - Прокурор) звернувся до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Южноукраїнської міської ради Миколаївської області (далі також - Рада, відповідач-1) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі також - ФОП ОСОБА_3, Підприємець, відповідач-2) про:

- визнання незаконним та скасування рішення Южноукраїнської міської ради від 27.04.2017 №666 про затвердження технічної документації та надання в користування ФОП ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0066 га (кадастровий номер НОМЕР_1), розташованої біля житлового будинку АДРЕСА_1 під розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності;

- визнання недійсним на майбутнє укладеного 10.07.2017 між Южноукраїнською міською радою та ФОП ОСОБА_3 договору про встановлення особистого строкового сервітуту, яким передано в користування земельну ділянку площею 0,0066 га (кадастровий номер НОМЕР_1), право користування (сервітуту) на яку 10.07.2017 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №21374376;

- зобов'язання ФОП ОСОБА_3 повернути територіальній громаді в особі Южноукраїнської міської ради земельну ділянку комунальної власності площею 0,0066 га (кадастровий номер НОМЕР_1), вартістю 55978,56 грн., що розташована біля житлового будинку АДРЕСА_1, у придатному для використання стані.

Крім того, позивач просив стягнути судовий збір за подання позову у сумі 4800,00 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Южноукраїнської міської ради №666 від 27.04.2017 прийнято з порушенням вимог законодавства, а правовідносини, які склалися між відповідачами, не мають ознак, які б характеризувалися як відносини сервітуту, тобто договір про встановлення особистого строкового сервітуту є удаваним правочином, оскільки фактично відповідачами підписано договір оренди земельної ділянки, який укладено без дотримання порядку передачі земельної ділянки в оренду.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.01.2018 позов задоволено в повному обсязі. Суд дійшов висновку про необґрунтованість позову, оскільки ФОП ОСОБА_3 не є суб'єктом, який має право вимагати встановлення сервітуту; матеріали справи не містять доказів неможливості задоволення потреб Підприємця іншим способом, ніж розмістити тимчасову споруду на спірній земельній ділянці, що є обов'язковою умовою для встановлення сервітуту; надання земельної ділянки ФОП ОСОБА_3 на підставі оспорюваного договору суперечить правовій природі сервітуту та меті його надання.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, відповідачі звернулись до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, в яких Южноукраїнська міська рада просить скасувати оскаржене судове рішення в частині скасування вищевказаного рішення Ради та визнання недійсним на майбутнє оспорюваного договору, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, а також те, що рішення не ґрунтується на належних та допустимих доказах, а ФОП ОСОБА_3 просить скасувати рішення місцевого господарського суду в частині зобов'язання Підприємця повернути територіальній громаді в особі Ради зазначену земельну ділянку.

Серед доводів апеляційної скарги Ради наведені наступні:

- на думку Ради, Підприємець не міг задовольнити свої потреби в інший спосіб, аніж це передбачено пунктом в) частини 1 статті 99 Земельного кодексу України, враховуючи наявність паспорта прив'язки ще з 25.09.2015;

- позивачем не доведено порушення Радою норм чинного законодавства під час винесення спірного рішення та укладення оспорюваного договору, так як положення чинного законодавства не виключали можливості надання ФОП ОСОБА_3 земельної ділянки на умовах сервітуту;

- судом не досліджено повно та всебічно питання, чи порушує надання земельної ділянки Підприємцю на правах сервітуту права інших осіб;

- судом залишено поза увагою факт наявності у відповідача-2 паспорта прив'язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності - торгівельного павільйону з реалізації продовольчих товарів від 29.08.2017.

Крім того, відповідач-1 зазначив, що суд послався на нову редакцію п. 5 рішення Ради від 23.03.2016 №73 (в редакції п. 1.3 рішення Южноукраїнської міської ради від 23.03.2017 №585), тобто надав йому зворотної сили, що суперечить ст. 58 Конституції України, бо заяву ФОП ОСОБА_3 було подано раніше.

Підприємець у своїй апеляційній скарзі послався на те, що задоволення позовних вимог Прокурора призвело до істотних обмежень майнових прав ФОП ОСОБА_3 і поклало на нього відповідальність за порушення органом місцевого самоврядування порядку передачі земельної ділянки в користування скаржнику, хоча останній добросовісно дотримався запровадженої уповноваженим органом процедури для укладення відповідного договору, отримавши всі необхідні дозвільні документи.

Крім того, скаржник зауважив, що втручання у майнові права Підприємця, за умови його дій згідно встановленого уповноваженим державою органом порядку, суперечить практиці Європейського суду з прав людини (рішення цього суду у справі «Стретч проти Сполученого королівства» від 24.06.2003).

Також ФОП ОСОБА_3 зазначив, що судом залишено поза увагою наявність у Підприємця паспорта прив'язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності - торгівельного павільйону з реалізації продовольчих товарів від 29.08.2017, який оформлено відповідно до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Позивач у відзивах на апеляційні скарги просив залишити їх без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін, посилаючись на необґрунтованість викладених у скаргах доводів.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг судова колегія дійшла до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Южноукраїнської міської ради від 28.01.2016 №73 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Южноукраїнська Миколаївської області» затверджено вказаний Порядок (додаток №1) та затверджено типовий договір особистого строкового сервітуту (пункти 1, 2 рішення).

Пунктом 5 вказаного рішення встановлено, що подальший розгляд заяв суб'єктів господарювання на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, що були подані до набрання чинності цим рішенням, здійснюється у Порядку, зазначеному в п. 1 цього рішення.

25.12.2016 ОСОБА_3 звернувся до міського голови із заявою (клопотанням) про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту під розміщення та обслуговування торгівельного павільйону, яка знаходиться біля житлового будинку №40 на вулиці Дружби Народів у місті Южноукраїнську терміном на 5 років із категорії земель - землі громадської забудови.

19.01.2017 Южноукраїнською міською радою Миколаївської області прийнято рішення №499 «Про надання згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 для розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності біля житлового будинку №40 на вулиці Дружби Народів у місті Южноукраїнську Миколаївської області».

Даним рішенням надано згоду Підприємцю на розробку вказаної вище технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, орієнтовною загальною площею 0,0066 га, із категорії земель за основним цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; визначено ФОП ОСОБА_3 виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, у двох оригінальних примірниках та подати Раді на розгляд та затвердження відповідну технічну документацію не пізніше як у шестимісячний строк (пункти 1-3 цього рішення).

23.03.2017 Радою прийнято рішення № 585 «Про внесення змін до рішення Южноукраїнської міської ради від 28.01.2016 №73 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Южноукраїнська Миколаївської області», пунктом 1.3 якого викладено пункт 5 зазначеного рішення в новій редакції:

« 5. Подальший розгляд заяв суб'єктів господарювання на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, що були подані до набрання чинності цим рішенням, здійснюється у відповідності до вимог земельного законодавства України».

Згідно п. 1.2 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Южноукраїнська Миколаївської області (додаток №1 до рішення Ради від 23.03.2017 № 585) цей порядок визначає механізм розміщення пересувних тимчасових споруд сезонного використання для провадження підприємницької діяльності на території міста Южноукраїнська, а також укладання договору щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою при розміщенні пересувних тимчасових споруд сезонного використання.

27.04.2017 Радою було прийнято рішення №666 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 для розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності біля житлового будинку АДРЕСА_1» (далі - Рішення №666).

Пунктами 1, 2 вказаного рішення затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту ФОП ОСОБА_3 для розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності біля житлового будинку АДРЕСА_1, а також надано ФОП ОСОБА_3 земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) під розміщення та обслуговування стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності біля житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею - 0,0066 га, в користування терміном на 5 років із категорії земель за основним цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за рахунок земель комунальної власності у місті Южноукраїнськ Миколаївської області.

Пунктом 4 Рішення №666 зобов'язано ФОП ОСОБА_3 в місячний строк укласти з Южноукраїнською міською радою договір про встановлення земельного сервітуту.

12.05.2017 Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області складено акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, з якого вбачається, що на момент перевірки договір про встановлення особистого строкового сервітуту від 22.10.2015, укладений між Радою та Підприємцем з терміном дії до 31.12.2015, та паспорт прив'язки від 25.09.2015 №24-15 з терміном дії до 31.12.2015, не є чинними. Станом на 04.05.2017 ОСОБА_3 виконується оформлення документів на право користування земельною ділянкою. У ході перевірки встановлено, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 розташована одноповерхова споруда без улаштування фундаменту, яка виготовлена з полегшених конструкцій та є тимчасовою спорудою.

На виконання рішення № 666 між Южноукраїнською міською радою (Власник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (Сервітуарій) 10.07.2017 укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту (далі також - Договір), за умовами якого Власник на підставі вказаного рішення встановлює особистий строковий сервітут відносно земельної ділянки, що знаходиться в районі житлового будинку АДРЕСА_1 у місті Южноукраїнську, в інтересах Сервітуарія на право розміщення стаціонарної тимчасової споруди, для провадження підприємницької діяльності, а саме - торгівельного павільйону з реалізації продовольчих товарів.

Відповідно до пунктів 1.2-1.4 Договору кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1; площа земельної ділянки, на яку поширюється земельний сервітут - 0,006 га; нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 55978,56 грн.

У пункті 2.1 Договору сервітуту сторони узгодили, що особистий строковий сервітут встановлюється терміном на 5 років.

Пунктом 3.2 Договору визначено, що розмір плати за земельну ділянку на рік становить 4,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки і складає на дату укладання договору 2519,03 грн. на підставі рішення Южноукраїнської міської ради від 25.06.2015 №1550 (із змінами та доповненнями від 23.02.2017 № 512).

Пунктом 8.1 Договору передбачено, що цей договір набуває чинності після підписання його сторонами та державної реєстрації, яка була здійснена 10.07.2017 (номер запису про інше речове право 21374376), що підтверджується інформаційною довідкою від 24.10.2017.

10.07.2017 сторонами складено та підписано акт приймання-передачі зазначеної земельної ділянки.

29.08.2017 Управлінням містобудування, архітектури та розвитку інфраструктури Южноукраїнської міської ради видано ФОП ОСОБА_3 паспорт прив'язки (реєстраційний №47-17) тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності - торгівельного павільйону з реалізації продовольчих товарів. Паспорт прив'язки дійсний до 20.07.2022.

Пунктами «а», «в» статті 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

За положенням частини 1 статті 116 ЗК України право користування земельною ділянкою набувається за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Поняття, зміст та підстави встановлення і припинення земельного сервітуту визначені главою 32 ЦК України та главою 16 ЗК України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовим правом на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

У силу положень ч.ч. 1, 2 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (ч.ч. 1-5 ст. 403 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Частинами 1-3 статті 98 ЗК України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Пунктом «в» статті 99 ЗК України визначено, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення такого земельного сервітуту як право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (ст. 100 ЗК України).

Отже, обов'язковою умовою для встановлення сервітуту є неможливість задоволення потреб осіб у інший (ніж встановлення сервітуту) спосіб, однак, відповідачами не доведено, що ФОП ОСОБА_3 не має змоги задовольнити свої інтереси іншим способом, ніж розмістити тимчасову споруду саме на спірній земельній ділянці.

Крім того, з аналізу вищенаведених норм слідує, що встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Сервітут за своєю правовою природою лише обмежує власника речі у вчиненні перешкод для її використання іншою особою, без зміни речових прав власника щодо самої речі.

Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, метою, з якою в даному випадку надавалась земельна ділянка, є розміщення тимчасової споруди. Реалізація такої мети Підприємцем безпосередньо впливає на обсяг речових прав власника цієї земельної ділянки, що суперечить природі правовідносин за договором сервітуту.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного правового висновку, що суть правовідносин між сторонами по оспорюваному договору, їх зміст та мета отримання земельної ділянки не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Як визначено в ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно із ст. 792 ЦК України, ст. 13 Закону України "Про оренду землі" за договором оренди земельної ділянки орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк.

Порядок надання земельних ділянок державної чи комунальної власності в оренду врегульований статтею 124 ЗК України, відповідно до п.п. 1, 2 якої передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Зазначене свідчить про те, що спірний договір сервітуту, який фактично є договором оренди, укладений з порушенням норм чинного земельного законодавства. Передача земельної ділянки повинна була проводитись на умовах оренди в порядку, визначеному ст. ст. 124, 134 Земельного кодексу України та згідно положень Закону України "Про оренду землі", натомість земельну ділянку було надано Підприємцю в користування поза процедурою торгів та за відсутності відповідного рішення власника земельної ділянки.

У силу приписів статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір про встановлення особистого строкового сервітуту від 10.07.2017 суперечить вимогам законодавства, внаслідок чого підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З вищенаведених підстав є незаконним і спірне рішення Ради №666, яке передувало укладенню оспорюваного договору.

За таких обставин, суд дійшов вірного висновку про те, що оспорюване Прокурором рішення було прийнято Южноукраїнською міською радою із порушенням положень ЦК України, ЗК України, інших нормативно-правових актів та за відсутності відповідних правових підстав.

Відповідно до статті 406 ЦК України визнання договору, що є підставою для встановлення сервітуту, недійсним є підставою для припинення і самого сервітуту.

Оспорюваний договір відноситься до такого виду договорів, за якими повернення сторони в первинне положення практично неможливо, тому у такій ситуації припинення дії договорів, визнаних судом недійсними, відбувається на майбутнє (стаття 236 ЦК України).

У вирішенні питання про застосування передбачених законом наслідків недійсності правочину, який є оспорюваним (а не нікчемним), господарському суду слід виходити зі змісту позовних вимог. Якщо спір з приводу таких наслідків між сторонами відсутній, у господарського суду немає правових підстав зобов'язувати їх вчиняти дії, прямо передбачені законом, зокрема частиною 1 статті 216 ЦК України, частиною 2 статті 208 ГК України.

З матеріалів справи вбачається, що Прокурором заявлено позовну вимогу про застосування наслідків недійсності правочину.

Відповідно до статті 216 ЦК України по недійсній угоді кожна із сторін зобов'язана повернути другій все одержане за угодою та, враховуючи, що Договір підлягає припиненню на майбутнє і двостороння реституція за таким договором не проводиться, передана земельна ділянка, яка перебуває у фактичному користуванні другого відповідача на підставі оспорюваного договору про встановлення особистого строкового сервітуту, підлягає поверненню територіальній громаді в особі Южноукраїнської міської ради.

З посиланням на вказані правові норми, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в силу ст. 216 ЦК України правовим наслідком недійсності Договору має бути повернення відповідачем-2 отриманої за недійсним договором земельної ділянки у придатному для використання стані.

Щодо доводів скаржників про те, що Прокурором не підтверджено підстав для представництва інтересів держави в суді та не досліджено судом повно та всебічно питання, чи порушує надання земельної ділянки Підприємцю на правах сервітуту права інших осіб, судова колегія зазначає, що Прокурором обґрунтовано належними та допустимими доказами порушення інтересів держави прийняттям оспорюваного рішення та укладанням оспорюваного договору, оскільки саме державою здійснюється особлива охорона землі як національного багатства в силу статті 14 Конституції України, а недотримання відповідачами встановленої статтями 124, 134 Земельного кодексу України та Законом України "Про оренду землі" процедури передачі спірної земельної ділянки другому відповідачу у платне володіння та користування порушує ці інтереси.

Відтак, даний позов спрямований на задоволення суспільного інтересу у сфері землекористування, відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання передачі в оренду земельної ділянки, враховуючи, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ст. 14 Конституції України); незаконна передача у користування спірної земельної ділянки порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів; дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.

Твердження скаржників щодо відповідності оспорюваних рішень та договору нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, не ґрунтуються на вірному розумінні наведених норм права, що регулюють ці правовідносини, та відхиляються з вищенаведених мотивів.

Посилання відповідачів на те, що оспорюваний договір укладено відповідно до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Южноукраїнська Миколаївської області, затвердженого рішенням міської ради від 28.01.2016 №73, колегією суддів відхиляються з огляду на таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанцій, відповідачу-2 передано земельну ділянку для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд (далі також - ТС) для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 21.10.2011.

Водночас, даним Порядком не передбачено укладення договору особистого строкового земельного сервітуту для розміщення тимчасової споруди, як і повноважень органів місцевого самоврядування щодо встановлення порядків та правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, крім як під час проведення ярмарок, державних та місцевих святкових, урочистих масових заходів на строк проведення таких заходів.

Що стосується доводів скаржників про наявність у відповідача-2 паспорта прив'язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності - торгівельного павільйону з реалізації продовольчих товарів від 29.08.2017, суд апеляційної інстанції зауважує наступне.

Згідно з п.2.2. вказаного Порядку замовник, який має намір встановити ТС звертається до відповідного виконавчого органу із відповідною заявою у письмовій формі про можливість встановлення ТС.

До заяви додається вичерпний перелік документів, графічні матеріали з зазначенням бажаного місця розташування ТС, виконані замовником у довільній формі та топографічній основі М 1:500 креслення контурів тимчасової споруди з прив'язкою до місцевості, реквізити замовника (п.2.3. Порядку).

Пунктами 2.4 та п.2.5. Порядку визначено, що орган з питань містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо місця розташування ТС комплексній схемі розміщення ТС (у разі її наявності) будівельним нормам та повідомляє про результати відповідності замовника. Тобто на даному етапі відповідний орган з питань містобудування та архітектури визначає лише можливість розміщення ТС на певній території населеного пункту згідно будівельних норм даної місцевості та комплексної схеми розміщення певного населеного пункту.

Подальші дії для розміщення ТС визначаються п.2.6. Порядку, яким передбачено, що для оформлення паспорта прив'язки замовник звертається до органу з питань містобудування та архітектури із заявою щодо оформлення паспорта прив'язки ТС, до якої наряду з іншими документами надає схему розміщення ТС, що затверджено Додатком 1 Порядку. Додаток 1 Положення містить форму схеми розміщення ТС з вказівкою площі земельної ділянки згідно з документами на землекористування. Звідси випливає, що перш ніж оформити паспорт прив'язки, суб'єкт господарювання має отримати документи на землекористування (процедура їх отримання визначається іншими нормативно-правовими актами) і лише після їх отримання він може звертатися за оформленням паспортів прив'язки.

Документи, що подаються для отримання паспорта прив'язки, мають містити дані щодо розміру земельних ділянок, які вносяться на підставі отриманих суб'єктом господарювання документів на право користування земельною ділянкою (п.2.6. додаток 1 Порядку).

Відповідно до п.2.27 Порядку внесення таких даних без наявних документів на право землекористування тягне за собою анулювання паспорта прив'язки.

Таким чином, розміщення тимчасових споруд і оформлення земельних ділянок у користування є різними за змістом питаннями, які регулюються різними нормативно-правовими актами.

Тому твердження скаржників про те, що підставою для розміщення тимчасової споруди є саме паспорт прив'язки тимчасової споруди, який не анульовано, є безпідставними.

Посилання відповідача-2 на те, що втручання у майнові права Підприємця, за умови його дій згідно встановленого уповноваженим державою органом порядку, суперечить практиці Європейського суду з прав людини (рішення цього суду у справі «Стретч проти Сполученого королівства» від 24.06.2003) не заслуговують на увагу, так як у зазначеному рішенні йдеться про передачу майна у власність, у той час як у даній справі розглядались орендні правовідносини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив фактичні обставини справи та надав вірну юридичну оцінку правовідносинам сторін та наявним в справі доказам, тому прийняв законне рішення щодо всіх позовних вимог, а доводи апеляційних скарг Ради та Підприємця є необґрунтованими, відтак, колегією відхиляються.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та Южноукраїнської міської ради Миколаївської області залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.01.2018 у справі №915/1138/17 залишити без змін.

Відповідно до ст.284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2018 року о 14.00год.

Головуючий суддя Г.П. Разюк

Суддя С.І. Колоколов

Суддя М.А. Мишкіна