ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/12851/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н.Г. - головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.,

за участю секретаря судового засідання Гаращенко Т.М.

за участю представника: Товариства з обмеженою відповідальністю " Торговий дім "Насіння" - Мартиненка О.О.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю " Торговий дім "Насіння"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018

та рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017

у справі № 910/12851/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю " Торговий дім "Насіння"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авістар"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Лімтек ЛТД"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1) Приватного акціонерного товариства "Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана",

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "СП Агроекс"

про визнання недійсним договору,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ТОВ " Торговий дім "Насіння" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авістар" (далі - ТОВ "Фінансова компанія "Авістар", відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Лімтек ЛТД" (далі - ТОВ "Лімтек ЛТД", відповідач 2), в якому просило визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 15112016 від 15.11.2016.

Позовна заява мотивована тим, що укладений між ТОВ "Фінансова компанія "Авістар" та ТОВ "Лімтек ЛТД" договір про відступлення права вимоги № 15112016 від 15.11.2016 суперечить законодавству, саме, Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" оскільки за своєю правовою природою вказаний договір є договором факторингу, при цьому, ТОВ "Лімтек ЛТД" не є фінансовою установою і ненаділений правом на укладення такого виду договорів, що є підставою недійсності договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.08.2017 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спорту, на стороні відповідачів Приватного акціонерного товариства "Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана" (далі - ПрАТ"Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана", третя особа 1) , Товариства з обмеженою відповідальністю "СП Агроекс" (далі - ТОВ "СП Агроекс", третя особа 2).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 (суддя Шкурдова Л.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018 (колегія суддів у складі: Яковлєва М.Л. - головуючий (доповідач), Разіної Т.І., Чорної Л.В.), у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 15112016 від 15.11.2016, суд першої інстанції, посилаючись на приписи ст.ст. 512, 513, 1077, 1079 ЦК України, ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 203, ст. 215 ЦК України, виходив з того, що договір про відступлення права вимоги може бути оплатним і в такому випадку являє собою договір цесії, при цьому, законодавством не встановлено заборони щодо оплатності договору цесії, тому укладений сторонами договір про відступлення права вимоги № 15112016 від 15.11.2016 є фактично договором цесії, тоді як, ознакою факторінгової операції є систематичне виконання суб'єктом господарювання фінансової діяльності, з метою отримання прибутку, чого в даному випадку з боку ТОВ "Лімтек ЛТД" не відбувалось, а тому позивачем не доведено наявності підстав для визнання договору про відступлення права вимоги № 15112016 від 15.11.2016 недійсним.

Не погоджуючись з вказаними рішенням суду першої інстанції та постановою апеляційного господарського суду, ТОВ "Торговий дім "Насіння" звернулося з касаційною скаргою, в якій просило скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у справі № 910/12581/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити та визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 15112016 від 15.11.2016.

Підставами для скасування оскаржуваних судових рішень ТОВ "Торговий дім "Насіння" зазначає порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

На думку заявника касаційної скарги, суди попередніх інстанцій неправильно застосували - ст.ст. 1077, 1079 ЦК України, якими чітко визначено ознаки факторингу у договорі про відступлення права вимоги, зокрема, також встановлено, що, фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, крім того, суди не врахували положень ст.ст. 1, 4 Закону України " Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яким визначено ознаки та умови надання факторингових послуг, при цьому, судами вказано про те, що законом не заборонено укладати оплатний договір відступлення права вимоги (якщо він не має ознак договору факторингу) за відсутності ліцензії на здійснення фінансової діяльності.

У відзиві на подану позивачем касаційну скаргу ТОВ "Лімтек ЛТД" заперечує проти касаційної скарги та просить касаційну скаргу ТОВ "Торговий дім "Насіння" залишити без задоволення. При цьому, обґрунтовуючи свою позицію, ТОВ "Лімтек ЛТД" посилається на те, що оспорюваний правочин ніяким чином не порушує права позивача у зазначеній справі, як і не порушує право кредитора у справі № 911/2867/15 про банкрутство ТОВ "СП Агроекс", на що посилається ТОВ "Торговий дім "Насіння", при цьому, у вказаній справі про банкрутство ТОВ "СП Агроекс" № 911/2867/15, судами встановлено, що за договором про відступлення права вимоги № 15112016 від 15.11.2016 зобов'язання сторонами вже виконано і встановлено факт переходу права вимоги за зобов'язаннями визначеними договором про відступлення права вимоги, у зв'язку з чим судом здійснено заміну сторони у зобов'язанні.

Крім того, ТОВ "Лімтек ЛТД", посилаючись на положення ст. 512, 1077, 1079 ЦК України, вказує на те, що норми Цивільного кодексу України не встановлюють обмежень щодо суб'єктного складу як за договором купівлі - продажу права вимоги, так і за договором про відступлення права вимоги, сам договір факторингу визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та є наслідком цієї господарської операції, отже оспорюваний договір є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представника ТОВ " ТД "Насіння" Мартиненка О.О., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та доводи відзиву на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено попередніми судовими інстанціями, 15.11.2016 між ТОВ "Фінансова компанія "Авістар" та ТОВ "Лімтек ЛТД" укладено договір про відступлення права вимоги №15112016 від 15.11.2016, згідно умов якого первісний кредитор за плату відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, зокрема, до: - ПрАТ"Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана" за Кредитним договором № 1173-КД від 11.04.2013 з додатковими угодами до нього: № 1 від 24.04.2013, № 2 від 03.12.2013, № 3 від 11.02.2014, № 4 від 11.03.2014, №5 від 24.04.2014, №6 від 25.07.2014; Договором застави майнових прав № 2078-ЗМП від 26.06.2014 з додатковою угодою №1 від 25.07.2014 Договором застави №2079-ЗМУ (майбутнього врожаю) від 14.07.2014 з додатковою угодою №1 від 25.07.2014; ТОВ "СП Агроекс" за договором поруки № 1200-П від 11.04.2013, з додатковими угодами до нього: № 1 від 03.12.2013, № 2 від 11.02.2014, № 3 від 11.03.2014, № 4 від 24.04.2014, № 4/1 від 25.07.2014.

Згідно з п. 1.4. договору про відступлення прав вимоги станом на 14.11.2016 (включно) загальна сума права вимоги за Кредитним договором та договорами забезпечення, що відступається Первісним кредитором Новому кредитору, становить 7 462 699,14 доларів США та 92 744 791,62 гривні, з яких заборгованість з повернення основної суми кредиту - 4 644 855,26 доларів США; заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 2 817 843,88 доларів США; заборгованість зі сплати пені - 85 859 859,53 грн.

Відповідно до п.2.1. даного договору Первісний кредитор та Новий кредитор домовились, що вартість прав вимоги, зазначених в п. 1.1. договору, встановлюється сторонами та становить 5 679 350,24 грн., яка повинна бути сплачена Новим кредитором відповідно до п. 2.2. договору, а саме в день укладення договору.

В наступному, на підставі укладеного договору про відступлення права вимоги №15112016 від 15.11.2016, ухвалою господарського суду Львівської області від 22.03.2017 у справі № 914/1721/15 про банкрутство ПрАТ"Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана" було проведено процесуальне правонаступництво та замінено ТОВ "Фінансова компанія "Авістар" та нового кредитора ТОВ "Лімтек ЛТД".

Після внесення змін до реєстру вимог кредиторів у справі № 914/1721/15 про банкрутство ПрАТ"Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана" кредиторські вимоги ТОВ "Лімтек ЛТД" до ПрАТ"Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана" склали 217 642 024,70 грн. - вимоги 4 черги; 85 859 859,53 грн. - вимоги 6 черги; 2 436 грн. - вимоги 1 черги.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.11.2016 у справі № 911/2867/15 про банкрутство ТОВ "СП Агроекс" на підставі договору про відступлення прав вимоги № 15112016 від 15.11.2016 р. було проведено процесуальне правонаступництво та замінено кредитора ПАТ "Перший український міжнародний банк" на ТОВ "Лімтек ЛТД" в межах кредиторських вимог у розмірі: 2436,00 грн. - 1 черга; 270 293 852,22 грн. - 4 черга; 97 855 764,46 грн. - 6 черга.

Після внесення змін до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство №911/2867/15 кредиторські вимоги ТОВ "Лімтек ЛТД" до ТОВ "СП Агроекс" склали 290 293 852 грн. - вимоги 4 черги; 97 855 764,46 грн. - вимоги 6 черги; 4 872 грн. - вимоги 1 черги.

Судами встановлено, що ТОВ "Торговий дім "Насіння", також є конкурсним кредитором у справі №914/1721/15 про банкрутство ПрАТ"Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана", та конкурсним кредитором у справі № 911/2867/15 про банкрутство ТОВ "СП Агроекс", у зв'язку з чим, вважаючи, що договір про відступлення прав вимоги № 15112016 від 15.11.2016, стосується прав та обов'язків ТОВ "Торговий дім "Насіння", оскільки останнє є кредитором у справах про банкрутство та зазначаючи, що договір про відступлення права вимоги №15112016 від 15.11.2016 укладено з порушенням вимог законодавства, ТОВ "Торговий дім "Насіння" звернулося з позовом до господарського суду про визнання недійсним вказаного договору.

Приписами статті 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов'язанні.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов'язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Частиною 3 ст. 1079 ЦК України встановлено, що фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовою послугою є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальності вартості фінансових активів.

Статтею 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до фінансових послуг віднесено, зокрема, факторинг.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За своєю природою договір факторингу є оплатним, тобто договором, в якому обов'язк однієї сторони вчинити певну дію з надання певного блага кореспондує такий самий зустрічний обов'язок іншої сторони. Оплатність договору факторингу має імперативний характер, що зумовлюється змістом гл. 73 ЦК України. Тобто фактор за надання фінансової послуги завжди має отримувати від клієнта плату.

Договір факторингу передбачає, передусім, обов'язковість платнос ті за відступлення права грошової вимоги та мету отримання додатко вого доходу.

Відплатність договору факторингу має вирішальне значення як ознака визначення виду договірного правовідношення, який відповідає договірній конструкції до говору факторингу. При цьому договір факторингу фактично передбачає купівлю-продаж грошових зобов'язань.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що спірний договір про відступлення права вимоги не має оплатного характеру, а тому не відповідає договірній конструкції договору факторингу.

Суд касаційної інстанції вважає вказаний висновок передчасним та таким, що зроблений без належного дослідження наступних обставин.

Як зазначалось вище, пунктом 1.4. договору про відступлення прав вимоги станом на 14.11.2016 (включно) загальна сума права вимоги за Кредитним договором та договорами забезпечення, що відступається Первісним кредитором Новому кредитору, становить 7 462 699,14 доларів США та 92 744 791,62 гривні, з яких заборгованість з повернення основної суми кредиту - 4 644 855,26 доларів США; заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 2 817 843,88 доларів США; заборгованість зі сплати пені - 85 859 859,53 грн.

В той же час, згідно з п. 2.1 спірного договору Первісний кредитор та Новий кредитор домовились, що вартість прав вимоги, зазначених в п. 1.1. цього Договору, встановлюється Сторонами та становить 5 679 350,24 грн., яка повинна бути сплачена Новим кредитором відповідно до п. 2.2. цього Договору.

Пунктом 2.2 спірного договору передбачено, що Новий кредитор зобов'язаний в повному обсязі оплатити вартість права вимоги, передбаченому пунктом 2.1 цього Договору в день укладення Сторонами Договору шляхом безготівкового перерахування відповідної суми коштів на рахунок Первісного кредитора, призначення платежу сплата за Договором про відступлення права вимоги №15112016 від 15.11.2016.

Однак судами не було належним чином проаналізовано вказаних умов договору про відступлення права вимоги №15112016 від 15.11.2016.

Відповідно до ст. 43 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що позовні вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом, обґрунтовується певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом в сукупності.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що спірному договору притаманні наведені вище ознаки договору факторингу.

Як вбачається зі змісту оскаржуваних рішення та постанови, суди належним чином не дослідили вказані обставини та не надали їм належної правової оцінки, зокрема, предмету спірного договору, чітко не визначили та не розмежували, що є предметом відступлення (в т.ч. з урахуванням розміру цього предмету в грошовому вимірі) і чи наявна плата за договором. Суди не надали правової оцінки оплатності спірного договору, а також обумовленості здійснювати відступлення як наявної, так і майбутньої грошової вимог, в той час як інші договори, в т.ч. загальний договір відступлення права вимоги (цесії), розраховані на відступлення лише наявних вимог.

Суди також не врахували, що договору факторингу, порівняно з іншими договорами, притаманні: - допустимість відступлення тільки права грошової вимоги. Натомість інші договори можуть опосередковувати відступлення й інших негрошових прав вимоги; - специфічна сфера застосування. Договір факторингу орієнтований на його укладення у сфері підприємництва. Тобто його сторони, як фактор, так і клієнт, є суб'єктами господарювання (підприємницькими товариствами). Стосовно інших договорів вказані обмеження відсутні;- отримання клієнтом фінансування від фактора, адже відступлен ня права грошової вимоги або забезпечує повернення такого фінансування, або ж виступає способом платежу. При цьому різняться правовідносини фактора та клієнта, залежно від того чи мав місце "забезпечувальний", чи "купівельний" факторинг (ст. 1084 ЦК України). Такого роду відносин немає в інших договірних конструкціях.

Як вбачається з встановлених судами обставин справи, спірним договором відступлено право грошової вимоги, його сторони є товариствами, а отримання відповідачем 2 фінансування від відповідача 1 в цілому чи в певній його частині виступає способом платежу.

При цьому, як зазначалось вище, договору факторингу, порівняно з іншими договорами, притаманна можливість здійснювати відступлення як наявної, так і майбутньої грошової вимоги. Інші договори розраховані на відступлення лише наявних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів Касаційного господарського суду приймає аргументи заявника касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм ст.ст. 1077, 1079 ЦК України, та неналежне дослідження зібраних у справі доказів.

Таким чином, наведені ТОВ "Торговий дім "Насіння" у касаційній скарзі доводи є підставами для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного господарського суду та передачі справи на новий розгляд, відповідно до вимог ст. 310 ГПК України, оскільки доводи скаржника підтверджуються встановленими у справі обставинами та ґрунтуються на правильному тлумаченні позивачем норм матеріального права.

Водночас, колегія суддів не погоджується з аргументами, викладеними відповідачем 2 у відзиві на касаційну скаргу, оскільки зазначені відповідачем 2 аргументи не ґрунтуються на встановлених у справі фактичних обставинах та суперечать нормам матеріального права.

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов'язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Водночас суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, умови договору не дослідили та належним чином не мотивували свої висновки про те, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги №15112016 від 15.11.2016, укладений між ТОВ "Фінансова компанія "Авістар" та ТОВ "Лімтек ЛТД", за своєю правовою природою не є договором факторингу.

Зокрема, суди не встановили, чи передбачає вказаний оспорюваний договір від 15.11.2016 №15112016 обов'язок ТОВ "Лімтек ЛТД" здійснити плату ТОВ "Фінансова компанія "Авістар", як наслідок отримання від ТОВ "Фінансова компанія "Авістар" відповідних грошових коштів за вказаним договором.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі, при цьому рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні правової кваліфікації відносин сторін, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, та визначенні правових норм, які підлягають застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 42 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з ст. 17 Закону України " Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд, переглянувши рішення та постанову судів попередніх інстанцій в межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку про те, що рішення та постанова у даній справі підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки дана справа передається на новий розгляд до місцевого суду, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 304, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Насіння" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у справі № 910/12851/17 скасувати.

Справу № 910/12851/17 направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткаченко Н.Г.

Судді Білоус В.В.

Жуков С.В.