РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.04.2018Справа № 910/23455/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк»

До Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум»

про визнання недійсними пунктів додаткового договору до кредитного договору

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Кривошей Є.В. - по дов., Калинін І.М. - по дов.

від відповідача: Кебкал В.Г. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «МАЯК» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРЕМІУМ» про визнання недійсними п.п.1, 2 додаткового договору №9 від 16.06.2017р. до кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р на відкриття відновлювальної кредитної лінії, а також п.4 в частині внесення змін до п.1.1.3 кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р на відкриття відновлювальної кредитної лінії, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «МАЯК» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРЕМІУМ».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невідповідність оспорюваних умов додаткового договору №9 від 16.06.2017р. до кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р. вимогам чинного на момент його укладання законодавства.

Одночасно, у позовній заяві позивачем заявлено клопотання про забезпечення судових витрат.

Ухвалою від 02.01.2018р. відкрито провадження у справі №910/23455/17 та призначено підготовче засідання на 29.01.2018р.

У судовому засіданні 29.01.2018р. судом було задоволено клопотання Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРЕМІУМ» про продовження строку на надання відзиву на позов, продовжено відповідачу строк для подання відзиву до 30.01.2018р., відкладено підготовче засідання по справі на 23.02.2018р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на відповідність оспорюваних позивачем пунктів додаткового договору №9 від 16.06.2017р. до кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р на відкриття відновлювальної кредитної лінії, вимогам чинного законодавства, а отже, відсутність підстав для визнання останніх недійсними.

У підготовчому засіданні 23.03.2018р. судом задоволено клопотання відповідача про долучення документів до матеріалів справи; розглянуто та задоволено усне клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк» про продовження строків підготовчого провадження та відкладення судового засідання; на підставі приписів ч.3 ст.177 Господарського процесуального кодексу України судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів та відкладено судове засідання на 16.03.2018р.

У підготовчому судовому засіданні 16.03.2018р. судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк» про забезпечення судових витрат, як безпідставного та необґрунтованого.

16.03.2017р. судом без виходу до нарадчої кімнати було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 16.04.2018р.

Представниками позивача у судовому засіданні 16.04.2018р. було підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог надав заперечення з підстав, викладених у відзиві.

В судовому засіданні 16.04.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

15.10.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Преміум» (кредитодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «МАЯК» (позичальник) було укладено кредитний договір №92/КЛ/14 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії, відповідно до п.1.1 якого кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії (кредит, транш кредиту), а позичальник зобов'язується отримати кредит/транш кредиту, використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом/траншем кредиту, комісії та інші платежі, встановлені договором.

Під терміном «відновлювальна кредитна лінія» розуміється відклична кредитна лінія, при якій ліміт кредитування визначається у вигляді максимальної суми кредитних коштів, що може знаходитись у користуванні позичальника на будь-яку дату протягом строку (терміну) дії цього договору. У разі часткового або повного повернення кредиту/траншу кредиту позичальник може повторно отримати кредит/транш кредиту в межах зазначеного ліміту протягом строку (терміну) кредитної лінії на умовах і в порядку, що передбачені цим договором. Під терміном «транш кредиту» розуміється кожна окрема частина кредиту, що може бути надана або надана кредитодавцем позичальнику в рамках ліміту відновлювальної відкличної кредитної лінії на умовах цього договору.

Згідно п.1.1.1 кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р. ліміт кредитної лінії становить 700 000 доларів США.

У п.1.1.2 вказаного паровичну визначено термін остаточного повернення кредиту 21.01.2015р. включно, якщо такий термін не наступить раніше з підстав, що передбачені умовами цього договору або чинним законодавством України.

Плата за користування кредитом/траншем кредиту (процентна ставка) встановлюється в розмірі 16% річних, якщо інший розмір не застосовується відповідно до умов цього договору. Плата за користування кредитом може змінюватись в порядку встановленому на умовах цього договору. Вид процентної ставки - фіксована (п.1.1.3 договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р.).

За умовами п.1.2 кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р. кредит надається для поповнення оборотних коштів.

Пунктом 7.1 вказаного правочину визначено, що всі додатки, зміни та доповнення до цього договору мають бути вчинені в письмовій формі та підписані належним чином уповноваженими на те представниками сторін, скріплені печатками, з обов'язковим посиланням на цей договір.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами прийнятих до себе зобов'язань (п.7.11 договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р.).

Додатковим договором №1 від 26.11.2014р. до кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р. контрагентами було погоджено внесення змін, зокрема, в частині визначення ліміту кредитної лінії - 2 200 000 доларів США. У вказаному додатковому договорі змінено термін остаточного повернення кредиту - 21.01.2015р. включно за відповідним графіком зменшенням кредитної заборгованості за кредитною лінією.

Додатковими договорами №2 від 25.12.2014р., №3 від 16.01.2015р., №4 від 26.02.2015р., №5 від 17.04.2015р., №6 від 14.07.2015р., №7 від 25.12.2015р., №8 від 14.01.2016р. контрагентами внесено зміни до кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р. в частині визначення графіку зменшення кредитного ліміту, розміру процентів за користування кредитними коштами, забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань, тощо.

16.06.2017р. Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Преміум» (кредитодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «МАЯК» було укладено додатковий договір №9 до договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р., в якому сторони домовились здійснити перерахунок процентів, нарахованих та несплачених за кредитним договором з 01.01.2016р. по 31.05.2017р. включно, виходячи з наступного розміру процентної ставки - 12,4% річних (п.1 додаткового договору).

У п.2 додаткового договору №9 від 16.06.2017р. вказано, що сторони домовились встановити наступний графік погашення, нарахованих та несплачених процентів за період з 01.02.2016р. по 31.05.2017р. включно, з врахуванням перерахунку, зазначеного в п.1 додаткового договору, а саме: в день укладання цього додаткового договору в сумі, не меншій 65 286 доларів США; в строк до 27.06.2017р. включно в сумі, не меншій 152 333,94 доларів США.

Пунктом 4 додаткового договору №9 від 16.06.2017р. погоджено внесення змін, в тому числі, до п.1.1.3 кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р. та визначено, що плата за користування кредитом/траншем кредиту (процентна ставка) встановлюється у розмірі 12,4%, починаючи з 01.06.2017р., якщо інший розмір не застосовується відповідно до умов цього договору. Плата за користування кредитом/траншем може змінюватись в порядку встановленому договором. Вид процентної ставки - фіксована.

Цей додатковий договір є невід'ємною частиною кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р. на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії, набирає чинності моменту його підписання уповноваженими представниками та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за кредитним договором (п.9 додаткового договору №9 від 16.06.2017р. до кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р. на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії).

Вказаний вище додатковий договір підписано з боку позичальника директором Рубашкою С.В., з боку кредитодавця - головою правління Перваком Л.М. та скріплено печатками господарських товариств.

Наразі, за твердженнями позивача, додатковий договір, а саме п.п.1, 2 та 4 в частині внесення змін до п.1.1.3 кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р. суперечить приписам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним. При цьому, позивачем зауважено, що після відкликання банківської ліценції банківська діяльність банку припиняється, а отже, нарахування відсотків за банківським кредитом також припиняється, що, на думку Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк», вказує на відсутність у Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум» підстав для нарахування відсотків за користування кредитними коштами після прийняття Національним банком України постанови про відкликання банківської ліцензії відповідача. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною (п.2.11 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання пункту договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод (їх частин недійсними) недійсними.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачем вказано, що додатковий договір в частині п.п.1, 2 та 4 щодо внесення змін до п.1.1.3 кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р. суперечить приписам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним. При цьому, позивачем зауважено, що після відкликання банківської ліценції банківська діяльність банку припиняється, а отже, нарахування відсотків за банківським кредитом також припиняється, що, на думку Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк», вказує на відсутність у Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум» підстав для нарахування відсотків за користування кредитними коштами після прийняття Національним банком України постанови про відкликання банківської ліцензії відповідача. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків, врегульовано Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За приписами ч.2 ст.1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Пунктом 6 ч.1 ст.2 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

За приписами ст.77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Національний банк України має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії; 3) встановлено систематичне порушення банком законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п'яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду. Порядок відкликання банківської ліцензії у банку, що ліквідується за ініціативою власників, визначається нормативно-правовими актами Національного банку України. Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з дня внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Національний банк України вносить запис до Державного реєстру банків про ліквідацію банку на підставі отриманого від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення про затвердження ліквідаційного балансу та звіту ліквідатора.

Як свідчать матеріали справи, на підставі Постанови №68/БТ від 10.02.2016р. правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №134 від 10.02.2016р. «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно змісту вказаного рішення розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум» з 11.02.2016р. по 10.02.2018р. включно; призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано повноваження ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум» Тімоніну О.О. строком на два роки з 11.02.2016р. по 10.02.2018р.

Рішенням №4678 від 09.10.2017р. виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб призначено з 10.10.2017р. уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум» Луньо Іллю Вікторовича.

Правові наслідки введення процедури ліквідації банку визначено ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент прийняття правлінням Національного банку України рішення про відкликання банківської ліцензії відповідача).

Згідно ч.2 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку:1) припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку; банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; відомості про фінансове становище банку перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю; укладення правочинів, пов'язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону; втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається; забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Тобто, з системного аналізу норм ч.2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» полягає, що у випадку відкликання банківської ліцензії дійсно банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій, проте, означене ніяким чином не вказує на припинення існуючих та чинних зобов'язань контрагентів перед банком, як то обов'язок зі сплати процентів за користування кредитними коштами.

У даному випадку слід зауважити, що у зв'язку з прийняттям Постанови №68/БТ від 10.02.2016р. правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум» позичальник банку - Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк» за договором №92/КЛ/14 від 15.10.2014р. не звільняється від обов'язку сплати процентів за користування кредитними коштами.

При цьому, суд звертає увагу учасників справи на те, що п.4-1 ч.2 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачає, що нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Проте, у даному випадку між позивачем та відповідачем не було досягнуто домовленості щодо припинення нарахування відсотків за користування кредитом у зв'язку з введенням процедури ліквідації кредитодавця.

Тобто, у даному випадку погодження контрагентами у додатковому договорі №9 від 16.06.2017р. до договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р. перерахунку процентів, нарахованих та несплачених за кредитним договором з 01.01.2016р. по 31.05.2017р. включно, виходячи з наступного розміру процентної ставки - 12,4% річних (п.1 додаткового договору), визначення у п.2 відповідного графіку погашення нарахованих та несплачених процентів за період з 01.02.2016р. по 31.05.2017р. включно, та зменшення процентної ставки за кредитом ніяким чином не суперечить приписам ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Наразі, суд не приймає до уваги посилання позивача у позові на практику Вищого господарського суду України стосовно застосування наслідків введення процедури ліквідації банку, оскільки за приписами ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Одночасно, ст.236 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто, з наведеного у сукупності полягає, що висновки Вищого господарського суду України, на які посилається позивач в якості обґрунтування своєї правової позиції по суті спору, при прийнятті судового рішення не є обов'язковими та не враховуються.

Таким чином, у даному випадку посилання позивача на відкликання банківської ліцензії Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум» і його наслідки, що визначені ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ніяким чином не вказують на наявність достатніх підстав для визнання недійсними п.п.1, 2 додаткового договору №9 від 16.06.2017р. до кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р на відкриття відновлювальної кредитної лінії, а також п.4 в частині внесення змін до п.1.1.3 кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р на відкриття відновлювальної кредитної лінії, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «МАЯК» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРЕМІУМ».

Одночасно, посилання учасників справи на судові акти у справі №826/2607/16, предметом розгляду судом адміністративної юрисдикції в якій було визнання протиправною та скасування постанови №68/БТ від 10.02.2016р. правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум» та рішення №134 від 10.02.2016р. виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у даному ніяким чином не спростовують висновків суду щодо безпідставності позовних вимог.

При цьому, судом враховано, що постановою від 06.03.2018р. Київського апеляційного адміністративного суду було залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.11.2017р., якою, зокрема, визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 10.02.2016 № 68/БТ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум»; зобов'язано Національний банк України повернути Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Преміум» банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій; визнано протиправним та скасовано рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 10.02.2016 № 134 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Тоді як, судом вказувалось, що додатковий договір №9 від 16.06.2017р. до кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р. підписано з боку позичальника директором Рубашкою С.В., з боку кредитодавця - головою правління Перваком Л.М., а не уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

В контексті означеного судом також прийнято до уваги наявний в матеріалах справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, відомості з якого згідно ст.7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» є достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи. У вказаному витязі зазначено, що станом на момент укладання оспорюваного додаткового договору уповноваженою особою на підписання договорів від імені Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум» був саме Первак Л.М., а не уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, призначена на підставі №134 від 10.02.2016р. виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Наразі, надаючи правову оцінку спірних правовідносин, суд вважає за доцільне також звернути увагу на наступне.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, всупереч означеного вище, позивачем не представлено суду доказів порушення прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк», як позичальника за кредитним договором №92/КЛ/14 від 15.10.2014р., внаслідок погодження контрагентами спірних умов у додатковому договорі №9 від 16.06.2017р. Навпаки, судом прийнято до уваги, що за змістом оспорюваних пунктів контрагентами фактично досягнуто згоди щодо перерахування процентів за попередні періоди користування кредитом за меншою, ніж раніше була визначена, процентною ставкою, фактичне продовження строку погашення заборгованості з процентів та зменшення процентної ставки за подальше користування кредитним траншем.

За таких обставин, виходячи з всього вищевикладеного, суд дійшов висновку щодо юридичної неспроможності та доказової необґрунтованості позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «МАЯК» до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРЕМІУМ» про визнання недійсними п.п.1, 2 додаткового договору №9 від 16.06.2017р. до кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р на відкриття відновлювальної кредитної лінії, а також п.4 в частині внесення змін до п.1.1.3 кредитного договору №92/КЛ/14 від 15.10.2014р на відкриття відновлювальної кредитної лінії, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «МАЯК» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРЕМІУМ».

Наразі, суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення від 27.09.2001р. у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

З огляду на приписи ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати на оплату судового збору та витрати на оплату професійної правничої допомоги залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено та підписано 26.04.2018р.

Суддя Спичак О.М.