ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 квітня 2018 р.

Справа № 903/149/18

Господарський суд Волинської області у складі судді Костюк С. В., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Омега Логістик"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд"

про стягнення 134865,99 грн.

за участю представників-учасників справи:

від позивача: н/з;

від відповідача: н/з.

Фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч.3 ст. 222 ГПК України.

Суть спору: позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю "Омега Логістик" звернулося з позовом, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 27.03.2018р. (а.с.56) до відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" про стягнення 134865,99 грн., з них 116843,19 грн. – основного боргу, 4487,45 грн. – інфляційних втрат, 1211,01 грн. – 3% річних, 12324,34 грн. – пені, судові витрати просить покласти на відповідача.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем умов договору поставки № 96-пм-13 від 06.08.2013 року в частині оплати товару.

23.03.2018 року від відповідача поступив відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що постачальник ТОВ "Омега Логістик" приймав замовлення, але не виконував його в повному обсязі, тому відбувалось систематичне порушення умов поставки, а саме недотримання термінів поставки товарів та невідповідність кількості визначеної відповідними замовленнями покупця, постачальник ТОВ "Омега Логістик" не повідомляв покупця - Маріупольську філію ТОВ "Континіум-Трейд" про неможливість поставити товар в кількості та строки, що обумовлені у замовлені та суперечить умовам договору.

Порушення умов договору позивачем призвело до зменшення асортименту товару в гіпермаркеті відповідача чим спричинило несприятливі комерційні умови, що негативно вплинуло на фінансовий стан.

Враховуючи вищезазначені порушення зі сторони позивача, як постачальника товару, ТОВ "Континіум-Трейд" було застосовано оперативно-господарські санкції, що передбачено п. 1 ч. 1. ст. 236 ГПК України, а саме відмова від оплати за зобов’язанням, яке виконано неналежним чином.

13.04.2018 року на адресу суду від позивача поступила відповідь на відзив б/н від 27.03.2018р., в якій зазначено, що товар по договору поставки № 96-пм-13 від 06.08.2013р. поставлявся в повному обсязі, сума боргу 97367 грн. відповідачем визнана у відповіді на претензію, а тому відсутні правові підстави від ухилення від виконання зобов’язань за даним договором в частині його оплати.

Ухвалою суду від 12.03.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справа розглядається за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.03.2018 року.

Ухвалою суду від 26.03.2018р. відкладено підготовче засідання на 18.04.2018р., а ухвалою суду від 18.04.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.04.2018 року.

24.04.2018р. на адресу суду від представника позивача поступила заява б/н від 24.04.2018р., згідно якої просить розглядати справу без участі представника позивача за наявними у справі доказами, позовні вимоги просить задовольнити.

Відповідач у судове засідання 24.04.2018р. не з’явився, про причини неявки не повідомив, вимог ухвали суду від 18.04.2018р. не виконав, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, що підтверджується повернутим на адресу суду рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 140.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи вищенаведене та те, що сторони в судовому процесі повідомлені про розгляд справи належним чином, розглядає справу за наявними в ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

06.08.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Омега Логістик" (далі – постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Континіум-Трейд” в особі Маріупольської філії ТОВ “Континіум-Трейд” (далі – покупець) було укладено договір поставки № 96-пм-13(далі – Договір).

Відповідно до п. 2.1 Договору постачальник зобов’язувався поставити і передати у власність покупця товар, а покупець зобов’язувався прийняти цей товар і здійснити оплату відповідно до умов цього Договору.

Згідно п. 2.2 та п.2.3 Договору покупець направляє постачальнику замовлення на підставі специфікації (яка діє на момент направлення замовлення покупцем), затвердженої сторонами, в якій вказуються асортимент, вимоги до якості й ціна товару. Замовлення оформляється на бланку замовлення, де вказується асортимент, кількість і ціна товару, який поставляється, термін і місце поставки, загальна вартість замовлення.

Відповідно до п. 8.1.1 Договору ціна товару вказується у замовленні на підставі специфікації, яка діє на момент відправлення замовлення.

06.08.2013р. сторони склали протокол розбіжностей по договору поставки від 06.08.2013р. № 96-пм-13.

06.08.2013р. сторони уклали додаткову угоду про внесення змін до договору поставки № 96-пм-13, а саме п.8.2.1 погодили викласти в наступній редакції: «Покупець здійснює оплату за поставлений товар, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 45 календарних днів з моменту поставки (продукція, яка відвантажується на виробництво)».

10.12.2015р. сторони уклали додаткову угоду про внесення змін та доповнень до Договору поставки №96-пм-13 від 06.08.2013р., в якій сторони узгодили порядок набрання чинності та термін дії договору № 96-пм-13.

На виконання умов договору позивач передав відповідачу товар на неоплачену з боку відповідача суму в розмірі 116843,19 грн. по наступних видаткових накладних: № Л– 00003901 від 22.08.2017р.; № Л-00003857 від 18.08.2017р.; № Л-00005283 від 24.11.2017р.; №Л-00004940 від 31.10.2017р.; №Л-00004763 від 20.10.2017р.. Видаткові накладні містять всі необхідні реквізити, а відтак є належними доказами в розумінні ст. 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”.

У відповідності із ст. 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Статтею 144 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено,що майнові права та майнові обов’язки суб’єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно із ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України та статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов’язаний виконати свій обов’язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов’язання. Якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що відносини між сторонами носять договірний характер, укладений між ними договір поставки №96-пм-13 від 06.08.2013р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався.

В позовній заяві, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог б/н від 27.03.2018р., позивач просить стягнути із відповідача неоплачену суму заборгованості по вищенаведених видаткових накладних в сумі 116843,19 грн., яка підтверджена наявними в матеріалах справи доказами, а тому є підставною та підлягає до стягнення з відповідача. Доказів, які б спростовували заборгованість в розмірі 116843,19 грн., або доказів її оплати, відповідач суду не надав.

Щодо стягнення з відповідача 12324,34 грн. – пені суд зазначає наступне.

Пунктом 10.5 Договору передбачено, що в разі невчасної сплати покупцем поставленого товару покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент прострочення від вартості поставленого, але несплаченого товару, за кожен день прострочення.

Згідно п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно ч.5 ст.254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Перевіривши доданий позивачем до заяви про збільшення позовних вимог б/н від 27.03.2018р. розрахунок пені (а.с.58-59), судом встановлено, що позивачем допущено помилки при нарахуванні пені, а саме не враховано положення ст.253, ч.5 ст.254 ЦК України, зазначено невірну кількість днів прострочення, зокрема:

– по видатковій накладні №Л-00005283 від 24.11.2017р. (отримано товар 25.11.2017р.) на суму 38674,21 грн., розмір пені за період з 10.01.2018р. по 25.01.2018р. становить 491,64 грн. (позивачем нараховано 522,37 грн.), оскільки кількість днів прострочення становить 16, а не 17;

– по видатковій накладні №Л-00004940 від 31.10.2017р. (отримано товар 01.11.2017р.) на суму 21742,77 грн., період прострочення має становити з 19.12.2017р. по 25.01.2018р., кількість днів прострочення 38, а сума пені – 656,45 грн.(позивачем нараховано 708,28 грн.), оскільки 45й календарний день з дати отримання товару (п. 8.2.1 Договору) припадає на 16.12.2017р.(субота), а тому останнім днем виконання зобов’язання є 18.12.2017р., а днем початку прострочення – 19.12.2017р.;

– по видатковій накладні №Л-00004763 від 20.10.2017р. (отримано товар 21.10.2017р.) на суму 34789,21 грн., розмір пені за період з 06.12.2017р. по 14.12.2017р. становить 231,61 грн. (позивачем нараховано 257,34 грн.), оскільки кількість днів прострочення становить 9, а не 10;

– по видатковій накладні №Л-00003901 від 22.08.2017р. (отримано товар 23.08.2017р.) на суму 11044,49 грн., період прострочення має становити з 10.10.2017р. по 26.10.2017р., кількість днів прострочення 17, а сума пені – 128,60 грн.(позивачем нараховано 151,29 грн.), оскільки 45й календарний день з дати отримання товару (п. 8.2.1 Договору) припадає на 07.10.2017р. (субота), а тому останнім днем виконання зобов’язання є 09.10.2017р., а днем початку прострочення є – 19.12.2017р.;

– по видатковій накладні №Л-00003857 від 18.08.2017р. (отримано товар 19.08.2017р.) на суму 21571,86 грн., розмір пені за період з 04.10.2017р. по 26.10.2017р. становить 339,83 грн. (позивачем нараховано 354,61 грн.), оскільки кількість днів прострочення становить 23, а не 24.

В іншій частині розрахунок пені є вірним, розрахунок перевірено за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення “ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ”, а тому, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 12324,34 грн. – пені підлягає частковому задоволенню на суму 12178,59 грн., в решті пені – 145,75 грн. слід відмовити.

Щодо стягнення з відповідача 1211,01 грн. – 3% річних та 4487,45 грн. – інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши доданий позивачем до заяви про збільшення позовних вимог б/н від 27.03.2018р. розрахунок 3% річних (а.с.60), судом встановлено, що позивачем допущено помилки при нарахуванні 3% річних, а саме не враховано положення ст.253, ч.5 ст.254 ЦК України, зазначено невірну кількість днів прострочення, зокрема вірними періодами нарахування 3% річних є:

– по видатковій накладні №Л-00005283 від 24.11.2017р. (отримано товар 25.11.2017р.) на суму 38674,21 грн., розмір 3% річних за вірний період з 10.01.2018р. по 26.03.2018р. має становити 241,58 грн. (позивачем нараховано 244,76 грн.), оскільки 45й календарний день з дати отримання товару (п. 8.2.1 Договору) припадає на 09.01.2018р., а днем початку прострочення є – 10.01.2018р.;

– по видатковій накладні №Л-00004940 від 31.10.2017р. (отримано товар 01.11.2017р.) на суму 21742,77 грн., розмір 3% річних за вірний період з 19.12.2017р. по 26.03.2018р. має становити 175,13 грн. (позивачем нараховано 180,49 грн.);

– по видатковій накладні №Л-00004763 від 20.10.2017р. (отримано товар 21.10.2017р.) на суму 34789,21 грн., розмір 3% річних за вірний період з 06.12.2017р. по 26.03.2018р. має становити 317,39 грн. (позивачем нараховано 320,25 грн.), оскільки 45й календарний день з дати отримання товару (п. 8.2.1 Договору) припадає на 05.12.2017р., а днем початку прострочення є – 06.12.2017р.;

– по видатковій накладні №Л-00003901 від 22.08.2017р. (отримано товар 23.08.2017р.) на суму 11044,49 грн., розмір 3% річних за вірний період з 10.10.2017р. по 26.03.2018р. має становити 152,50 грн. (позивачем нараховано 155,23 грн.);

– по видатковій накладні №Л-00003857 від 18.08.2017р. (отримано товар 19.08.2017р.) на суму 21571,86 грн., розмір 3% річних за вірний період з 04.10.2017р. по 26.03.2018р. має становити 308,51 грн. (позивачем нараховано 310,28 грн.), оскільки 45й календарний день з дати отримання товару (п. 8.2.1 Договору) припадає на 03.10.2017р., а днем початку прострочення є – 04.10.2017р..

Розрахунок 3% річних перевірено за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення “ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ”, а тому, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 1211,01 грн. – 3% річних підлягає частковому задоволенню на суму 1195,11 грн., в решті 3% річних – 15,90 грн. слід відмовити.

Суд перевіривши доданий позивачем до позовної заяви розрахунок інфляційних втрат за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення “ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ”, дійшов висновку, що нарахування інфляційних втрат в сумі – 4487,45 грн. є вірним, а тому є правомірним та підлягає стягненню з відповідача.

Щодо заперечень відповідача, що викладені у відзиві № б/н від 21.03.2018р. про те, що ТОВ “Континіум-Трейд” було застосовано оперативно-господарські санкції щодо позивача, що передбачено п. 1 ч. 1 ст. 236 Господарського кодексу України, а саме: відмова від оплати за зобов’язанням, яке виконано неналежним чином, то суд їх до уваги не бере, оскільки вони є безпідставними з огляду на наступне.

Частинами 1, 2 ст. 217 Господарського кодексу України визначено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ст. 235 Господарського кодексу України за порушення господарських зобов'язань до суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов'язання, що використовуються самими сторонами зобов'язання в односторонньому порядку. До суб'єкта, який порушив господарське зобов'язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором. Оперативно-господарські санкції застосовуються незалежно від вини суб'єкта, який порушив господарське зобов'язання.

У господарських договорах сторони можуть передбачати використання таких видів оперативно-господарських санкцій: 1) одностороння відмова від виконання свого зобов'язання управненою стороною, із звільненням її від відповідальності за це - у разі порушення зобов'язання другою стороною; відмова від оплати за зобов'язанням, яке виконано неналежним чином або достроково виконано боржником без згоди другої сторони; відстрочення відвантаження продукції чи виконання робіт внаслідок прострочення виставлення акредитива платником, припинення видачі банківських позичок тощо; 2) відмова управненої сторони зобов'язання від прийняття подальшого виконання зобов'язання, порушеного другою стороною, або повернення в односторонньому порядку виконаного кредитором за зобов'язанням (списання з рахунку боржника в безакцептному порядку коштів, сплачених за неякісну продукцію, тощо); 3) встановлення в односторонньому порядку на майбутнє додаткових гарантій належного виконання зобов'язань стороною, яка порушила зобов'язання: зміна порядку оплати продукції (робіт, послуг), переведення платника на попередню оплату продукції (робіт, послуг) або на оплату після перевірки їх якості тощо; 4) відмова від встановлення на майбутнє господарських відносин із стороною, яка порушує зобов'язання.

Перелік оперативно-господарських санкцій, встановлений у частині першій цієї статті, не є вичерпним. Сторони можуть передбачити у договорі також інші види оперативно - господарських санкцій.

Відповідно до ч.1 ст. 237 ГК України, підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов'язання другою стороною. Оперативно-господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення, у позасудовому порядку та без попереднього пред'явлення претензії порушнику зобов'язання.

Відповідач у відзиві від 21.03.2018р. зазначив, що постачальник не виконував замовлення у повному обсязі, систематично порушував умови поставки, не дотримувався термінів поставки товарів та здійснював поставку товару у невідповідній кількості; вказував, що систематичне невиконання позивачем умов договору завдало збитків відповідачу, що призвело до упущеної вигоди(негативно вплинуло на фінансовий стан).

У р. 10 договору поставки № 96-пм-13 від 06.08.2013р. сторони узгодили, що у разі порушення умов договору, постачальник зобов’язаний відшкодувати покупцю завдані цим збитки в повному обсязі. Відшкодування покупцю завданих збитків проводиться шляхом надання постачальнику документів, які підтверджують факт понесення збитків покупцем та відшкодовуються постачальником шляхом перерахування відповідної суми коштів на розрахунковий рахунок покупця або списанням кредиторської заборгованості на підставі підписання відповідного документ.

Відповідач не додав до відзиву жодних доказів, які б підтвердили факт заподіяння йому збитків.

Разом з цим, в договорі поставки № 96-пм-13 сторонами не визначено порядку застосування такої оперативно-господарські санкції, як відмова від оплати, тому вона не може бути застосована до позивача у даних правовідносинах, оскільки оперативно-господарські санкції мають виключно договірний характер, порядок їх застосування також має бути визначений договором.

Згідно ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача 134865,99 грн., підлягає до часткового задоволення на суму 134704,34 грн., з них 116843,19 грн. – основного боргу; 12178,59 грн. – пені, 1195,11 грн. – 3% річних, 4487,45 грн. – інфляційних нарахувань, в стягненні 161,65 грн., з них 145,75 грн. – пені, 15,90 грн. – 3% річних слід відмовити, у зв’язку з безпідставністю.

Щодо стягнення з відповідача 5100 грн. витрат, пов’язаних з правничою допомогою адвоката позивача, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов’язаних з розглядом справи. До витрат, пов’язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 126 ГПК України витрати, пов’язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов’язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно ст. 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Враховуючи, що позивачем не надано суду доказів, які підтверджують здійснення витрат на оплату послуг адвоката (не надано договору про надання правничої допомоги, доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті з боку позивача), суд приходить до висновку, про відмову в стягненні з відповідача 5100 грн. витрати, пов’язаних з правничою допомогою адвоката позивача у зв’язку з необґрунтованістю та безпідставністю.

Згідно п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому враховуючи часткове задоволення позову з відповідача підлягають стягненню витрати по судовому зборі в сумі 2020,57 грн..

Враховуючи викладене, господарський суд, керуючись ст.ст. 253, 254, 509, 526, 527, 530, 549, 610, 611, 612, 655, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 144, 173, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 74, 86, 123, 126, 129, 130, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, -

вирішив:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" (м. Луцьк, проспект Соборності, 43, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Омега Логістик" (69071, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вул. Чарівна, будинок 50, офіс 502, ) 134704,34 грн., з них 116843,19 грн. – основного боргу; 12178,59 грн. – пені, 1195,11 грн. – 3% річних, 4487,45 грн. – інфляційних нарахувань, а також 2020,57 грн. витрат по судовому збору.

3. Відмовити в частині стягнення 161,65 грн., з них 145,75 грн. – пені, 15,90 грн. – 3% річних.

4.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Рівненського апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено

26.04.2018

Суддя                                                                      С. В. Костюк