РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2018Справа № 910/23078/17
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні

за позовом Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» (14000, Чернігівська обл., місто Чернігів, ВУЛ. ГОРЬКОГО, будинок 40)
до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м.Київ, ВУЛИЦЯ БОГДАНА ХМЕЛЬНИЦЬКОГО, будинок 6)
За участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Публічного акціонерного товариства "Акцент Банк" (49074, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ВУЛИЦЯ БАТУМСЬКА, будинок 11)
провизнання індосаменту недійсним
Представники:

від Позивача: Cиводід О.П. (представник за довіреністю)

від Відповідача: Бернацька О.В. (представник за довіреністю)

від Третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

До Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго" (надалі також - «Позивач») надійшла позовна заява до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі також - «Відповідач») про визнання індосаменту недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані здійсненням бланкового індосаменту на векселі № 76 від імені Українського кредитного банку особою, яка не мала достатніх для цього повноважень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання індосаменту недійсним залишено без руху.

05.01.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» надійшла заява про усунення недоліків.

05.01.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» надійшло клопотання про витребування доказів.

05.01.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» надійшло клопотання про призначення експертизи у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2018 відкрито провадження у справі № 910/23078/17, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13.02.2018.

24.01.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позов.

05.02.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Публічного акціонерного товариства "Акцент Банк" надійшло клопотання про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Відповідача.

09.02.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла відповідь на відзив.

В підготовче засідання 13.02.2018 з'явилися представники Сторін.

Розглянувши клопотання Публічного акціонерного товариства "Акцент Банк" про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Відповідача, Суд зазначає таке.

Відповідно до статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

За таких підстав, зважаючи на предмет позову у даній справі, Суд доходить висновку, що рішення у справі може вплинути на права або обов'язки Публічного акціонерного товариства "Акцент Банк" щодо однієї із сторін, а тому клопотання останнього про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідача, підлягає задоволенню.

Суд на місці ухвалив - залучити до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Відповідача - Публічне акціонерне товариство "Акцент Банк", надати Третій особі строк до 5 днів з дня отримання копії позовної заяви з додатками для надання письмових пояснень по суті позовних вимог.

В підготовчому засіданні Суд на місці ухвалив - відкласти підготовче судове засідання на 28.02.2018.

13.02.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позов.

23.02.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшли заперечення.

26.02.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Публічного акціонерного товариства "Акцент Банк" надійшли заперечення щодо клопотання про призначення експертизи, відзив на позовну заяву, додаткові пояснення щодо клопотання про витребування доказів, клопотання про розгляд справи за відсутності представника Третьої особи.

26.02.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи.

В судове засідання 28.02.2018 з'явилися представники Сторін. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання Третьої особи про розгляд справи за відсутності представника Третьої особи.

Розглянувши клопотання Позивача про витребування доказів у Публічного акціонерного товариства "Акцент Банк", а саме, оригіналу договору № Т-116/052000 від 04.05.2000 та акти прийому-передачі векселів до договору № Т-116/052000 від 04.05.2000, Суд зазначає таке.

Як встановлено у ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ч. 7 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов'язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п'яти днів з дня вручення ухвали.

Оскільки згідно з поясненнями Публічного акціонерного товариства "Акцент Банк" оригінал договору № Т-116/052000 від 04.05.2000 та акти прийому-передачі векселів до договору № Т-116/052000 від 04.05.2000 у банку не збереглися, Суд доходить висновку про відмову в задоволенні клопотання Позивача про витребування вказаних доказів.

Розглянувши клопотання Позивача про призначення почеркознавчої експертизи у справі, мотивоване необхідністю встановлення обставин підписання індосаменту на векселі № 76 саме уповноваженою особою Українського кредитного банку ОСОБА_3, Суд зазначає таке.

За приписами ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не може замінити інші засоби доказування.

З матеріалів справи вбачається, що предметом заявленого позову є визнання недійсним індосаменту, вчиненого на векселі № 76 головою правління Українського кредитного банку ОСОБА_3

Як зазначено Позивачем в обґрунтуваннях підстав позовних вимог у позовній заяві та продубльовано ним у клопотанні про призначення експертизи, при порівнянні підпису голови правління Українського кредитного банку ОСОБА_3 на індосаменті векселя № 76 та підписів ОСОБА_3 на Договорі № Т-116/052000 від 04.05.2000 й акті прийому-передачі векселів від 04.05.2000, можна дійти висновку, що підписи суттєво відрізняються. На думку Позивача, це дає можливість зробити висновок, що бланковий індосамент із застереженням «без обороту на мене» на відповідному векселі №76 був здійснений без участі уповноваженої особи Українського кредитного банку ОСОБА_3 Також у клопотанні зазначено, що вказаний висновок можна зробити при порівнянні підпису ОСОБА_3 на індосаменті векселя № 76 та підпису ОСОБА_3 на Договорі № 102/042000 від 24.04.2000.

Відповідно до п. 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998, основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Цією експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукопису під впливом будь-яких (природних, штучних) збиваючих факторів; у незвичних умовах або в незвичайному стані виконавця, навмисно зміненим почерком, з наслідуванням почерку іншої особи; визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо). Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

За приписами п.п. 1.3, 1.4 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (буквені та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження в справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов'язані з їх обставинами; умовно-вільними є зразки почерку, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов'язані з обставинами цієї справи, або виконані після відкриття провадження у справі, але не в зв'язку з її обставинами; експериментальні зразки почерку - це такі, що виконані за завданням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у зв'язку з призначенням даної експертизи.

Перед приєднанням вільних та умовно-вільних зразків до матеріалів справи орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) пред'явити їх особі, яка підлягає ідентифікації, а потім позначити кожний зразок, тобто указати, що це вільний зразок почерку (підпису) певної особи (указати її прізвище, ім'я, по батькові), та посвідчити це своїм підписом.

У разі неможливості пред'явити зазначені зразки (смерть виконавця, від'їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад, заяву про отримання паспорта (форма N 1), паспорт, різного роду посвідчення, на яких є власноручний підпис, тощо).

Суд зазначає, що згідно з наданими самим Позивачем та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» поясненнями, у них відсутні оригінали Договору № Т-116/052000 від 04.05.2000 й акта прийому-передачі векселів від 04.05.2000 через їх знищення у зв'язку зі спливом строку зберігання.

Окрім того, як встановлено Судом з інформації, розміщеної на веб-ресурсах в мережі Інтернет, та не заперечується сторонами спору, ОСОБА_3 на даний час є померлою особою з 2004 року, тому відібрання вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків його підпису відповідно до наведених вимог Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень є неможливим.

При цьому, Суд зазначає, що надання Третьою особою оригіналів документів або інших паперів, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані ОСОБА_3 (заяви про отримання паспорта (форма N 1), паспорту, різного роду посвідчень, на яких є власноручний підпис, тощо), необхідних для проведення почеркознавчої експертизи померлої особи, також є неможливим, оскільки на момент вчинення спірного індосаменту ОСОБА_3 виконував посадові обов'язки голови правління Українського кредитного банку, що виключає можливість наявності у банку документів особистого характеру, виконаних вказаною особою.

Поряд з викладеним, Суд також бере до уваги, що клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з метою встановлення обставин стосовно підписання індосаменту на векселі №76 саме уповноваженою особою Українського кредитного банку ОСОБА_3 заявлялося Публічним акціонерним товариством «Чернігівобленерго» в межах справи Господарського суду Дніпропетровської області № 908/8711/17 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про солідарне стягнення з Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" та Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго" 1 000 000,00 грн. заборгованості за простим векселем №76, 137 589,04 грн. відсотків та 555 705,26 грн. втрат від інфляції. (а.с. 141-148)

За наслідками розгляду указаного клопотання Господарський суд Дніпропетровської області відмовив у його задоволенні у зв'язку з недоцільністю призначення експертизи у справі та необґрунтованістю клопотання відповідно до вимог ст. 38 Господарського процесуального кодексу України. Окрім того, при апеляційному перегляді зазначеної справи Дніпропетровський апеляційний господарський суд підтвердив вірність висновку місцевого господарського суду щодо відсутності достатніх підстав для призначення у справі почеркознавчої експертизи, оскільки вирішення даного спору, виходячи з позиції Українського кредитного банку, керівником якого і було здійснено індосамент на спірному векселі, предмету доказування та обставин справи, не потребує такого засобу доказування, як висновок експерта.

Окрім того, Суд також звертає увагу, що виходячи зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Отже, наявність висновку експерта не виключає обов'язку сторони, в даному випадку Позивача, подати інші докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Також, Позивач не позбавлений був чинним законодавством права на проведення відповідної експертизи до звернення до суду з цим позовом та надання висновку експерта в якості доказу в межах даної справи.

Відтак, на підставі викладеного вище, з урахуванням позиції інших учасників справи, виходячи з підстав позовних вимог (відмінність підписів голови правління Українського кредитного банку ОСОБА_3 на індосаменті векселя № 76 та підписів ОСОБА_3 на Договорі № Т-116/052000 від 04.05.2000 й акті прийому-передачі векселів від 04.05.2000), Суд доходить висновку, що клопотання Позивача про призначення експертизи у справі задоволенню не підлягає.

При цьому Суд зазначає, що інші вимоги Позивача про витребування документів, викладені у клопотанні про призначення експертизи, також задоволенню не підлягають як похідні від вимоги про призначення почеркознавчої експертизи у справі, у задоволенні якої Судом відмовлено.

В підготовчому засіданні 28.02.2018 Суд на місці ухвалив - відмовити в задоволенні клопотання Позивача про витребування доказів, відмовити в задоволенні клопотання Позивача про призначення експертизи.

Під час підготовчого засідання судом здійснено всі необхідні дії для забезпечення правильного та своєчасного розгляду справи по суті, передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи те, що у підготовчому провадженні судом вчинено усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, Суд на місці ухвалив - закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті на 22.03.2018.

12.03.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла відповідь на відзив.

19.03.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Публічного акціонерного товариства "Акцент Банк" надійшло клопотання про проведення судового засідання 22.03.2018 у справі № 910/23078/17 у режимі відеоконференцїі в Господарському суді Дніпропетровської області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2018 відмовлено Публічному акціонерному товариству "Акцент Банк" у задоволенні клопотання про проведення судового засідання 22.03.2018 у справі № 910/23078/17 у режимі відеоконференцїі.

22.03.2018 судове засідання не відбулось у зв'язку із перебуванням судді Чинчин О.В. у відпустці за сімейними обставинами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2018 призначено розгляд справи на 17.04.2018.

10.04.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника Третьої особи.

В судовому засіданні 17.04.2018 представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник Відповідача проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Представник Третьої особи в судове засідання не з'явився, подавши через через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, яке Судом розглянуто та задоволено.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 17.04.2018, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

04.05.2000 між Українським кредитним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акцент Банк», (Банк) та Відкритим акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Чернігівобленерго», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Чернігівобленерго» (Підприємство), укладено Договір № Т-116/052000, за умовами п. 1.1 якого банк продає, а підприємство купує 6 (шість) перекладних векселів, загальною номінальною вартістю 6 000 000,00 грн, а саме: № 6 від 01.04.2000, № від 01.04.2000, № від 01.04.2000, № від 01.04.2000, № 0 від 01.04.2000, № 1 від 01.04.2000, номіналом 1 000 000,00 грн. кожний. (а.с. 40)

Відповідно до п. 1.3 Договору, право власності на векселі, вказані в п. 1.1 цього договору, переходить від банку до підприємства, з моменту передачі векселів підприємству по акту приймання-передачі.

Згідно з п. 4.1 Договору, підприємство зобов'язується протягом 3 банківських днів з моменту укладення цього договору видати банку в рахунок оплати за цим договором 6 простих векселів, випущених підприємством, загальною номінальною вартістю 6 000 000,00 грн, зі строком платежу - за пред'явленням, але не раніше 01.01.2015.

На виконання умов Договору підприємство передало, а банк прийняв за актом приймання-передачі векселів шість простих векселів номінальною вартістю 6 000 000,00 грн з такими реквізитами: №№ 74-79; вид векселів - прості; номінальна сума - 1 000 000,00 грн, всього 6 000 000,00 грн, дата складання векселя - 04.05.2000, строк платежу по векселю - за пред'явленням, але не раніше 01.01.2015; платник по векселю - ВАТ «ЕК «Чернігівобленерго». (а.с. 42)

26.02.2015 на адресу Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго" надійшов лист № 26-1154/1.2-15 від 17.02.2015 від Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з пропозицією оплатити прості векселі до 12:00 години 18.02.2015, в тому числі і вексель № 76 номінальною вартістю 1 000 000,00 грн, складений 04.05.2000, зі строком платежу по векселю - за пред'явленням, але не раніше 01.01.2015, емітований ВАТ «ЕК «Чернігівобленерго».

Українським кредитним банком на звороті векселя № 76 проставлено банковий індосамент на пред'явника - «Платити наказу: без обороту на мене», який підписаний головою правління ОСОБА_3, головним бухгалтером та скріплений печаткою банку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач зазначає, що при порівнянні підпису голови правління Українського кредитного банку ОСОБА_3 на індосаменті векселя № 76 та підписів ОСОБА_3 на Договорі № Т-116/052000 від 04.05.2000 й акті прийому-передачі векселів від 04.05.2000, можна дійти висновку, що підписи суттєво відрізняються. Це в свою чергу дає можливість зробити висновок, що бланковий індосамент із застереженням «без обороту на мене» на відповідному векселі №76 був здійснений без участі уповноваженої особи Українського кредитного банку ОСОБА_3 Дотримання порядку вчинення індосаменту має значення для встановлення наявності саме у Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» права вимагати від Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго" виконання зобов'язання щодо оплати за відповідним векселем № 76. Таким чином, як стверджує Позивач, відповідний бланковий індосамент, на підставі якого фактично вексель був переданий від Українського кредитного банку на користь Відповідача, був здійснений від імені Українського кредитного банку особою, що не мала достатніх повноважень на передачу такого векселя на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» і відповідно останній не може вимагати виконання зобов'язань за векселем № 76 від особи, котра видала зазначений вексель, а саме, від Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго". Окрім того, дотримання порядку написання індосаменту має значення для встановлення наявності солідарної відповідальності Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» як правонаступника Українського кредитного банку за неоплату за відповідним векселем. Позивач зазначає, оскільки припинення обов'язку Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» як правонаступника Українського кредитного банку нести відповідальність за неоплату за відповідним векселем № 76 обумовлюється саме фактом вчинення індосаменту на такому векселі із застереження «без обороту на мене», то, оскільки відповідний індосамент був здійснений від імені Українського кредитного банку особою без повноважень, то такий індосамент фактично не звільнив Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» від відповідальності у разі несплати за таким векселем і відповідно Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» є солідарно зобов'язаним перед Відповідачем за неоплату за відповідним векселем № 76.

Заперечуючи проти позовних вимог, Відповідач зазначає, що законний векселедержатель не зобов'язаний доводити наявність і дійсність своїх прав за векселем, вони вважаються наявними та дійсними. Доведення протилежного - обов'язок особи, якій пред'явлено вимогу за векселем. Як було встановлено судами у справах № 910/7644/15-г та 904/8715/17 Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є законним векселедержателем. В той самий час Позивачем у даній справі не надано достатніх, належних та допустимих доказів на спростування даного факту. Також Відповідач звертає увагу, що Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» не заперечує факту отримання Відповідачем векселя № 76 від Українського кредитного банку, а також не заперечує справжність договору, акту, індосаменту та наявних підписів. Окрім того, за твердженнями Відповідача, наявність або відсутність індосаменту на векселі жодним чином не позбавляє його вексельної сили та не звільняє Позивача від обов'язку його оплатити, тому Позивачем було обрано неналежний спосіб захисту прав та інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго" є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 визначено, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 194 Цивільного кодексу України цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право і визначає взаємовідносини між особою, яка його розмістила (видала), і власником та передбачає виконання зобов'язань згідно з умовами його розміщення, а також можливість передачі прав, що випливають з цього документа, іншим особам.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про цінні папери та фондову біржу" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), цінні папери - грошові документи, що засвідчують право володіння або відносини позики, визначають взаємовідносини між особою, яка їх випустила, та їх власником і передбачають, як правило, виплату доходу у вигляді дивідендів або процентів, а також можливість передачі грошових та інших прав, що випливають з цих документів, іншим особам.

Цінні папери можуть бути іменними або на пред'явника. Іменні цінні папери, якщо інше не передбачено цим Законом або в них спеціально не вказано, що вони не підлягають передачі, передаються шляхом повного індосаменту (передавальним записом, який засвідчує перехід прав за цінним папером до іншої особи).

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про цінні папери та фондову біржу" емітент цінних паперів (далі - емітент) - держава в особі уповноваженого органу, юридична особа і у випадках, передбачених законодавством, фізична особа. Емітент від свого імені випускає цінні папери і зобов'язується виконувати обов'язки, що випливають з умов їх випуску. Емітент повинен усі зобов'язання, що виникають у зв'язку з випуском цінних паперів, виконувати в строки і в порядку, передбачені цим Законом, іншими актами законодавства України, а також рішеннями про випуск цінних паперів. Права і обов'язки щодо цінних паперів виникають з моменту їх передачі емітентом або його уповноваженою особою одержувачу (покупцю) чи його уповноваженій особі.

Одним із видів цінних паперів, відповідно до ст. 3 Закону України "Про цінні папери та фондову біржу", є векселі.

За приписами ст. 21 Закону України "Про цінні папери та фондову біржу" вексель - це цінний папір, який засвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця сплатити після настання строку визначену суму грошей власнику векселя (векселедержателю). Випускаються такі види векселів: простий, переказний. Простий вексель містить такі реквізити: а) найменування - "вексель"; б) просту і нічим не обумовлену обіцянку сплатити визначену суму; в) зазначення строку платежу; г) зазначення місця, в якому повинен здійснитись платіж; д) найменування того, кому або за наказом кого платіж повинен бути здійснений; е) дату і місце складання векселя; є) підпис того, хто видає документ (векселедавця).

Відповідно до ст. 77 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, запровадженого Конвенцією Ліги Націй від 07.06.1930, до якої Україна приєдналась 06.07.1999, (далі - Уніфікований закон), до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, зокрема, положення щодо індосаменту (статті 11 - 20).

За приписами ст. 11 Уніфікованого закону, будь-який переказний вексель, навіть виданий без прямого застереження про наказ, може бути переданий шляхом індосаменту. Якщо трасант помістив у переказному векселі слова "не за наказом" або будь-який інший рівнозначний вислів, то документ може бути переданий тільки з дотриманням форми і з наслідками звичайної цесії. Індосамент може бути вчинений навіть на користь трасата, незалежно від того, акцептував він вексель чи ні, або на користь трасанта, або на користь будь-якої іншої особи зобов'язаної за векселем. Ці особи можуть реіндосувати вексель.

Відповідно до ст. 12 Уніфікованого закону, індосамент "на пред'явника" має силу бланкового індосаменту.

Як встановлено у ст. 13 Уніфікованого закону, індосамент повинен бути написаний на переказному векселі або на приєднаному до нього аркуші (алонжі). Він повинен бути підписаний індосантом.

Індосамент може не містити найменування особи, на користь якої він вчинений, або може складатися лише з одного підпису індосанта (бланковий індосамент). В останньому випадку для того, щоб мати чинність, індосамент повинен бути написаний на звороті переказного векселя або на приєднаному до нього аркуші (алонжі).

Згідно зі ст.ст. 16, 77 Уніфікованого закону, особа, у якої знаходиться вексель, вважається його законним держателем, якщо її право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть якщо останній із них є бланковим.

Відповідно до п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 № 5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів", особа, у якої знаходиться вексель, вважається його законним держателем, якщо її право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть, якщо останній із них є бланковим. Якщо останній індосамент є бланковим або на пред'явника (тобто в ньому не зазначено особу, що отримує вексель), законним векселедержателем такого векселя вважається особа, у якої вексель фактично знаходиться. Така особа має всі права за векселем, у тому числі право вимоги платежу за ним. Законний векселедержатель не зобов'язаний доводити наявність і дійсність своїх прав за векселем, вони вважаються наявними і дійсними. Доведення протилежного - обов'язок особи, якій пред'явлено вимогу за векселем.

Суд зазначає, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2017 у справі № 908/8711/17, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду, задоволено частково позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про солідарне стягнення з Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" та Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго" 1 000 000,00 грн. заборгованості за простим векселем №76, 137 589,04 грн. відсотків та 555 705,26 грн. втрат від інфляції, а саме: стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 1 000 000,00 грн. заборгованості по векселю, 156821,92 грн. відсотків у розмірі шести та 17 352,33 грн. витрат зі сплати судового збору; в частині вимог до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" та в частині стягнення 634 797,09 грн. втрат від інфляції відмовлено. (а.с. 141-148)

При цьому, як встановлено судом під час розгляду указаної справи, 24.04.2000 Український кредитний банк, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк", та НАК "Нафтогаз України" уклали договір № Т-102/042000, відповідно до п.1 якого сторони здійснюють обмін рівноцінних цінних паперів, а саме векселів, зазначених у ст. 2 цього договору, на умовах визначених цим договором.

Згідно з п. 2.1 цього договору банк зобов'язується передати підприємству у власність векселі, перелік яких зазначений у додатку № 1, який є невід'ємною частиною цього договору. Загальною номінальною вартістю 66 715 946,15 грн. Векселі передаються з бланковим індосаментом протягом 10 банківських днів з моменту укладення цього договору.

Відповідно до пунктів 57-62 додатку № 1 до Договору № Т-102/042000 від 24.04.2000 входить і, зокрема, простий вексель № 76.

04.05.2000 Українським кредитним банком та НАК "Нафтогаз України" підписано акт приймання-передачі векселів до Договору № Т-102/042000 від 24.04.2000, зокрема, передано і вексель № 76, зі строком погашення по пред'явленню, але не раніше 01.01.2015.

Таким чином, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є законним держателем простого векселя № 76 на суму 1 000 000,00 грн., випущеного 04.05.2000 Відкритим акціонерним товариством "Чернігівобленерго", яке в подальшому перейменоване на Публічне акціонерне товариство "Чернігівобленерго", зі строком платежу по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015 року.

Як вказано в ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов'язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2017 у справі № 908/8711/17, яке набрало законної сили у встановленому порядку, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.Відтак, не потребує доказуванню при розгляді цієї справи встановлений у вказаному судовому рішенні факт наявності та дійсності у Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" прав за векселем № 76 як у законного його держателя, що виникли на підставі Договору № Т-102/042000 від 24.04.2000, укладеного між Українським кредитним банком та НАК "Нафтогаз України".

У зв'язку з викладеним, безпідставними є твердження Позивача про те, що Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не може вимагати виконання зобов'язань за векселем № 76 від Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго».

Як вбачається з поданих доказів, Українським кредитним банком на виконання умов Договору № Т-102/042000 від 24.04.2000 на звороті векселя № 76 проставлено бланковий індосамент на пред'явника - «Платити наказу: без обороту на мене», який підписаний головою правління ОСОБА_3, головним бухгалтером та скріплений печаткою банку.

Статтею 15 Уніфікованого закону визначено, що індосант відповідає за акцепт і за платіж, якщо не обумовлено протилежне.

За приписами п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 № 5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів", при вирішенні спорів судам слід враховувати, що у випадку включення до індосаменту застереження "без обороту на мене" чи будь-якого іншого, наслідком якого може бути звільнення індосанта від відповідальності за платіж за векселем, передбаченої вказаною нормою Уніфікованого закону, індосант відповідає лише за дійсність переданої за векселем вимоги. Таке застереження означає, що при неакцепті або неплатежі до такого індосанта не можуть бути пред'явлені вимоги, передбачені статтями 43 - 49 Уніфікованого закону, тобто зазначена особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов'язань за векселем.

Відтак, оскільки до індосаменту векселя №76 включено застереження "без обороту на мене", індосант (Український кредитний банк) звільнив себе від відповідальності за платіж по векселю, а новий векселедержатель (ПАТ НАК "Нафтогаз України") погодився прийняти вексель за наявності такого застереження.

Звертаючись до Суду з цим позовом, в якості підстави позовних вимог Позивач зазначає те, що при порівнянні підпису голови правління Українського кредитного банку ОСОБА_3 на індосаменті векселя № 76 та підписів ОСОБА_3 на Договорі № Т-116/052000 від 04.05.2000 й акті прийому-передачі векселів від 04.05.2000, можна дійти висновку, що підписи суттєво відрізняються. Це в свою чергу дає можливість зробити висновок, що бланковий індосамент із застереженням «без обороту на мене» на відповідному векселі №76 був здійснений без участі уповноваженої особи Українського кредитного банку ОСОБА_3, тобто особою, що не мала достатніх повноважень на передачу такого векселя.

Проте, Суд зазначає, що вказані висновки Позивача мають виключно характер припущень, оскільки ґрунтуються на його власній оцінці підписів особи ОСОБА_3 на копіях зазначених документів, оскільки за твердженнями самого Позивача, оригінали Договору № Т-116/052000 від 04.05.2000 й акта прийому-передачі векселів від 04.05.2000 у Позивача відсутні через їх знищення, що підтверджується актами про виділення до знищення справ (документів), що не підлягають зберіганню від 27.01.2004 та від 14.11.2006. (а.с. 43-49). Натомість, жодних належних та допустимих доказів відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження своїх доводів щодо підписання індосаменту іншою аніж ОСОБА_3 особою, яка не мала відповідних повноважень, Позивачем у матеріали справи подано не було.

Згідно з п. 9 постанови пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 № 5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів", відповідно до статей 8, 77 Уніфікованого закону кожний, хто поставив свій підпис на простому або переказному векселі як представник особи, від імені якої він не був уповноважений діяти, сам зобов'язаний за векселем і, якщо заплатить, матиме ті самі права, що й особа, за яку він мав намір діяти. Таке ж правило застосовується до представника, який перевищив свої повноваження.

З огляду на це особа, яка отримала вексель від представника, що не мав достатніх повноважень на видачу (передачу) векселя, не може вимагати виконання зобов'язань за векселем від особи, котра видала (передала) вексель. Однак вона вправі вимагати здійснення платежу за векселем від такого представника, що поставив свій підпис на векселі, в обсязі і за умов, зазначених у векселі, виходячи з того, що його видано (передано) особисто цим представником. У разі перевищення повноважень представником особи, від імені якої вексель підписано, тобто прийняття ним зобов'язання за векселем від імені іншої особи на суму, що перевищує ту, в межах якої він мав право діяти, зобов'язання переноситься на представника не в повному обсязі, а лише в межах перевищення.

При розгляді справ такої категорії судам слід також враховувати, що у разі схвалення в подальшому особою видачі (передачі) векселя представником без повноважень або з їх перевищенням, відповідальність за векселем на підставі ч. 2 ст. 241 ЦК несе ця особа, якщо інше не випливає із самого векселя.

Вексельні правочини (зокрема, щодо видачі, акцептування (в тому числі в порядку посередництва), індосування, авалювання та оплати векселя) регулюються не тільки нормами спеціального вексельного законодавства, а й загальними нормами цивільного законодавства про угоди та зобов'язання (статті 202 - 211, 215 - 236, 509 - 609 Цивільного кодексу України (далі - ЦК)). Тому за відсутності спеціальних норм у вексельному законодавстві до вексельних правочинів застосовуються загальні норми ЦК з урахуванням їх особливостей (п. 1 постанови пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 № 5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів").

Відповідно до положень ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною першою статті 241 ЦК України: правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

У п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Суд зазначає, що поряд з недоведеністю Позивачем факту підписання індосаменту на векселі №76 неуповноваженою особою, наступне схвалення Українським кредитним банком вчиненого індосаменту, що не спростовується самим банком, в будь-якому разі унеможливлює визнання індосаменту недійсним, з огляду на викладені вище положення.

Як встановлено у ч. 6 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом, зокрема, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права та примусове виконання обов'язку в натурі.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У мотивувальній частині наведеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Що ж стосується порушеного права, то таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Суд зауважує, що встановлення повноважень у особи на вчинення бланкового індосаменту від імені Українського кредитного банку на векселі № 76 не впливає на наявність та дійсність у Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" прав за векселем № 76 як у законного векселедержателя, що виникли на підставі Договору № Т-102/042000 від 24.04.2000, та не позбавляє Позивача обов'язку здійснення платежу за цим векселем як зобов'язаної особи.

Окрім того, як встановлено Судом зі змісту судового рішення у справі № 908/8711/17, під час її розгляду Публічне акціонерне товариство «Чернігівобленерго» не заперечувало та не спростовувало права Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" вимагати виконання зобов'язань за векселем № 76 від Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» з підстав недійсності бланкового індосаменту на цьому векселі.

З приводу тверджень Позивача, що дотримання порядку написання індосаменту має значення для встановлення солідарної відповідальності Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» за неоплату за відповідним векселем, Суд звертає увагу, що можливість солідарної відповідальності банку та Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» щодо сплати заборгованості за векселем №76 вже досліджувалося у справі Господарського суду Дніпропетровської області № 908/8711/17, за наслідками розгляду якої рішенням суду від 30.11.2017 з-поміж іншого в частині вимог до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" відмовлено. При цьому, у задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» про призначення почеркознавчої експертизи з метою встановлення обставин стосовно підписання індосаменту на векселі №76 судом відмовлено у зв'язку з недоцільністю призначення експертизи у справі та необґрунтованістю клопотання.

Проаналізувавши викладені Позивачем доводи, Суд не встановив серед них таких, які б належним чином підтверджували порушення його прав як зобов'язаної за векселем №76 особи Публічним акціонерним товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

При цьому, Суд також звертає увагу на неузгодженість доводів Позивача між особою, оскільки, стверджуючи про відсутність у Відповідача права вимоги за векселем №76, Позивач одночасно вказує на солідарний обов'язок Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» та Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» у зв'язку з неоплатою за відповідним векселем перед Позивачем, таким чином погоджуюсь фактично з наявністю у останнього прав за цим цінним папером.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Чернігівобленерго" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання індосаменту недійсним є необґрунтованими та задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання індосаменту недійсним відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 23 квітня 2018 року

Суддя О.В. Чинчин