КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2018 р. м. Київ Справа№ 910/13057/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Михальської Ю.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Національного банку України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.02.2018 (повний текст підписано 28.02.2018)

за скаргою Національного банку України

на дії Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень

Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України Рубель І.В.

у справі № 910/13057/16 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "КБ "ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "КБ "ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА" Кашути Д.Є.

до Національного банку України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення 668 950 187,71 грн.

В судовому засіданні 25.04.2018 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2016 у справі №910/13057/16 позов задоволено частково.

Стягнуто з НБУ на користь позивача отриманий купонний дохід у розмірі 46 373 816,85 грн., отриманий дохід від погашення цінних паперів у розмірі 245 361 000,00 грн.; визнано за позивачем право власності на цінні папери - державні облігації України UA у кількості 100 695 шт., загальною номінальною вартістю 70 486 500,00 грн.

В частині позовних вимог про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та про скасування нарахованої і стягнутої пені в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2016 скасовано частково, викладено резолютивну частину в новій редакції, згідно з якою позов задоволено частково.

Стягнуто з НБУ на користь позивача отриманий купонний дохід у розмірі 46 373 816,85 грн., отриманий дохід від погашення цінних паперів у розмірі 245 361 000,00 грн., 3 % річних у розмірі 934 869 грн., інфляційні втрати в розмірі 698 488,14 грн.; визнано за позивачем право власності на цінні папери - державні облігації України UA у кількості 100 695 шт., загальною номінальною вартістю 70 486 500,00 грн.

У частині позовних вимог про стягнення решти інфляційних втрат, 3 % річних та про скасування нарахованої та стягнутої пені в позові відмовлено.

10.02.2017 на виконання зазначеної постанови видано відповідний наказ.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.03.2017 касаційну скаргу НБУ залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 зі справи - без змін.

26.01.2018 Національний банк звернувся до Господарського суду міста Києва зі скаргою на рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В., згідно з якою заявник просив суд:

- зупинити виконання наказу Господарського суду м. Києва від 10.02.2017 у справі №910/13057/16 до розгляду цієї скарги на рішення та дії державного виконавця;

- визнати неправомірними рішення та дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. від 15.01.2018 про відкриття виконавчого провадження № 55531924;

- визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. від 15.01.2018 про відкриття виконавчого провадження № 55531924;

- зобов'язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. повернути ПАТ "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива" Кашути Д.Є. наказ Господарського суду м. Києва від 10.02.2017 у справі № 910/13057/16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2018 у справі № 910/13057/16 відмовлено у задоволенні скарги Національного банку України на неправомірні рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України Рубель Інни Вікторівни.

Відмовляючи у задоволенні скарги Національного банку України, суд виходив з того, що Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників передбачають виконання рішень про стягнення коштів, боржниками за якими є державний орган, шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу; Національний банк України є державним органом, проте не має відкритих рахунків в органах казначейства та не є розпорядником та одержувачем бюджетних коштів.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою (вх. №09.1-04.1/1698/18 від 21.03.2018 Київського апеляційного господарського суду), в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.02.2018 у справі №910/13057/16 і ухвалити нове рішення, яким скаргу Національного банку України на рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального (ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ч.2 ст.6, п.9 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження»та процесуального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування скарги апелянт зазначав про неправомірність прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження на виконання наказу, боржником за яким є Національний банк України, оскільки такий є державним органом, стягнення коштів з якого має здійснюватись Державною казначейською службою України.

Як стверджує апелянт, при прийнятті оскаржуваної ухвали суд не звернув уваги на те, що Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України неодноразово приймались рішення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчих документів, за якими боржником був Національний банк України на підставі того, що рішення про стягнення коштів з державних органів виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. При цьому, наявність чи відсутність відкритих рахунків в органах казначейства, на переконання скаржника, не є підставою для відмови у виконанні судових рішень такими органами.

Скаржник зазначає, що виконання рішень, у яких він є боржником, за майновими спорами (про стягнення коштів) виконуються саме органами Державної казначейської служби України, а судові рішення у немайнових спорах, за якими боржниками є органи державної влади, виконуються Відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Судові рішення мають бути виконані у спосіб, визначений в Законі, а не шляхом втручання органів державної виконавчої служби у діяльність Національного банку України, що може призвести до непередбачуваних наслідків, в тому числі обмеженні можливості виконання покладених Конституцією України на Національний банк функцій.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу 21.03.2018 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Шаптала Є.Ю., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2018 у справі № 910/1711/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного банку України, встановлено позивачу, третій особі та відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

В період з 02.04.2018 по 04.04.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від третьої особи, відповідача та позивача надійшли відзиви на апеляційну скаргу.

У своїх відзивах на апеляційну скаргу позивач, третя особа та відділ ДВС заперечували проти доводів відповідача (апелянта), просили залишити оскаржувану ухвалу без змін, вважаючи її обґрунтованою.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2018 призначено справу до розгляду на 25.04.2018.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 25.04.2018 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати і ухвалити нове рішення, яким скаргу Національного банку України на рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. задовольнити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 25.04.2018 заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Представник третьої особи в судовому засіданні апеляційної інстанції 25.04.2018 заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Представник відділу ДВС в судове засідання апеляційної інстанції 25.04.2018 не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, причини його неявки суду не відомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника ВДВС обов'язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Пунктом 9 ч.1 Перехідних положень ГПК України, що набрав чинності 15.12.2017, роз'яснено, що справи у суді апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Частиною 1 статті 327 ГПК України зазначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2016 у справі №910/13057/16 позов задоволено частково.

Стягнуто з НБУ на користь позивача отриманий купонний дохід у розмірі 46 373 816,85 грн., отриманий дохід від погашення цінних паперів у розмірі 245 361 000,00 грн.; визнано за позивачем право власності на цінні папери - державні облігації України UA у кількості 100 695 шт., загальною номінальною вартістю 70 486 500,00 грн.

В частині позовних вимог про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та про скасування нарахованої і стягнутої пені в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2016 скасовано частково, викладено резолютивну частину в новій редакції, згідно з якою позов задоволено частково.

Стягнуто з НБУ на користь позивача отриманий купонний дохід у розмірі 46 373 816,85 грн., отриманий дохід від погашення цінних паперів у розмірі 245 361 000,00 грн., 3 % річних у розмірі 934 869 грн., інфляційні втрати в розмірі 698 488,14 грн.; визнано за позивачем право власності на цінні папери - державні облігації України UA у кількості 100 695 шт., загальною номінальною вартістю 70 486 500,00 грн.

У частині позовних вимог про стягнення решти інфляційних втрат, 3 % річних та про скасування нарахованої та стягнутої пені в позові відмовлено.

10.02.2017 на виконання зазначеної постанови видано відповідний наказ.

15.01.2018 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. на підставі ст. ст. 3, 4, 24-27 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№55531924 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2017 у справі №910/13057/16 та зобов'язано боржника протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження подати декларацію про доходи та майно, а також вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 29 356 755,33 грн.

Крім того, 15.01.2018 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. винесено постанову про об'єднання виконавчих проваджень №55531552, №55531710, №55531838, № 55531924, № 55532041 у зведене виконавче провадження № 55539087.

Статтею 339 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до статті 341 Господарського процесуального кодексу України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Згідно з частиною 1 статті 342 Господарського процесуального кодексу України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

В обґрунтування поданої скарги на рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В., скаржник посилався на положення ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", ч. 2 ст. 6, п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", вказуючи, що рішення про стягнення коштів з державних органів виконуються Державною казначейською службою України, а Національний банк України за своєю організаційно-правовою формою є органом держаної влади, у зв'язку з чим державним виконавцем неправомірно прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №55531924 від 15.01.2018.

Зі змісту ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" вбачається, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Разом з цим, Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" встановлено гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" та особливості їх виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:

державний орган;

державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство);

юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Згідно із ст. 99 Конституції України забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави - Національного банку України.

Відповідно до п. 3.1 рішення Конституційного Суду України від 26.02.2009 № 6-рп/2009 Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (ст. 99 Конституції України).

Положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України "Про Національний банк України" передбачено, що Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - документ у паперовій або електронній формі, що сформований програмним забезпеченням Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за зазначеним заявником критерієм пошуку та містить відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі.

Як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Національний банк України за своєю організаційно-правовою формою є органом державної влади.

Крім того, статтею 11 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" передбачено, що відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних) та у випадках, передбачених цим Законом, за їх надання стягується плата.

Для державної реєстрації створення юридичної особи - державного органу подається заява про державну реєстрацію створення юридичної особи (ч. 2 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань").

З огляду на зазначені правові норми та додані до матеріалів справи докази, колегія суддів дійшла висновку, що Національний банк України за своїм державно-правовим статусом є особливим центральним органом державного управління, що здійснює державно-владні повноваження у сфері грошово-кредитної політики України, а отже належить до системи державних органів.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що на виконавчі документи, за якими боржником виступає Національний банк України, поширюється дія Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та постанова Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. № 845, якою затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів з державних та місцевих бюджетів або боржників.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 08.07.2015 у справі №3-316гс15, державні виконавці не мають законних підстав проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами у справах, в яких боржниками є державні органи. Стягувачам необхідно подавати такі документи безпосередньо до органів Казначейства.

Водночас, положеннями ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" визначено перелік підстав, за наявності яких, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання, а саме якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред'явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Як вбачається з матеріалів справи, наказ був поданий до виконавчої служби стягувачем 28.12.2017, тобто до 03.01.2018 (з врахуванням вихідних та святкових днів) державний виконавець був зобов`язаний вирішити питання щодо повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання на підставі п.9 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки Національний банк є державним органом, а відтак виконання судових рішень про стягнення коштів належить до компетенції Державної казначейської служби, з огляду на що постанова про відкриття виконавчого провадження є незаконною та підлягає скасуванню.

Одночасно колегія суддів приймає до уваги доводи скаржника (апелянта, банка) про те, що наявність чи відсутність відкритих рахунків в органах казначейства, не є підставою для відмови у виконанні судових рішень такими органами, оскільки обов'язок органів Державної казначейської служби України щодо виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, є безумовним, отже не залежить від наявності в органах казначейської служби відкритих рахунків, а у випадку їх відсутності виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, відбувається за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду.

Крім того, з наданої апелянтом суду апеляційної інстанції копії відповіді Державної фіскальної служби від 12.02.2018 у АСВП №55532041 на запит державного виконавця від 09.02.2018 у іншому виконавчому провадженні, вбачається наявність відкритого рахунку Національного банку України () у Казначействі України (номер рахунку 9929, UAH).

Колегія суддів приймає до уваги надану належним чином завірену копію відповіді, оскільки Національний банк обґрунтував неможливість її подання суду першої інстанції, у зв'язку з перебуванням її в матеріалах виконавчого провадження, з яким представник банку ознайомився 17.04.2018.

При цьому колегія суддів критично ставиться до копії відповіді Державної казначейської служби України від 22.02.2018 №15-08/187-3168, надісланої на адресу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про те, що станом на 21.02.2018 Національний банк України не обслуговується у ДКСУ, реєстраційні та спеціальні рахунки на його ім'я в органах Казначейства не відкривалися, оскільки викладені у ній дані бездоказово суперечать даним Державної фіскальної служби, викладеним у відповіді від 12.02.2018 у АСВП №55532041 на запит державного виконавця від 09.02.2018 у іншому виконавчому провадженні.

Місцевий господарський суд не звернув уваги на всі обставини справи, не дослідив їх в сукупності з наданими доказами, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні скарги НБУ на дії державного виконавця.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, скаржником (відповідачем, банком) доведено неправомірність рішення та дій державного виконавця щодо винесення постанови від 15.01.2018 про відкриття виконавчого провадження №55531924, яка підлягає скасуванню судом, а державний виконавець зобов'язаний повернути ПАТ "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива" Кашути Д.Є. наказ Господарського суду м. Києва від 10.02.2017 у справі №910/13057/16.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що зроблено скаржником, та не спростовано іншими учасниками провадження.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

Доводи позивача, третьої особи та відділу ДВС, викладені у відзивах на апеляційну скаргу відповідача, не спростовують доводів апелянта, що Національний банк є державним органом, а відтак виконання судових рішень про стягнення з нього коштів належить до компетенції Державної казначейської служби.

У зв'язку із задоволенням апеляційної скарги НБУ та його скарги на дії державного виконавця, підстав для зупинення виконання наказу Господарського суду м. Києва від 10.02.2017 у справі №910/13057/16 до розгляду цієї скарги на рішення та дії державного виконавця колегія суддів не вбачає.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Національного банку України з підстав, викладених в ній, підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 27.02.2018 у справі №910/13057/16, прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного з'ясування обставин справи, підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції, відповідно скарга Національного банку України на дії Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України Рубель І.В. у даній справі підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 281 - 284, 339 - 344 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного банку України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.02.2018 у справі № 910/13057/16 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.02.2018 у справі №910/13057/16 скасувати.

3. Скаргу Національного банку України на дії Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України Рубель І.В. задовольнити.

4. Визнати неправомірними рішення та дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. від 15.01.2018 про відкриття виконавчого провадження № 55531924;

5. Визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. від 15.01.2018 про відкриття виконавчого провадження № 55531924;

6. Зобов'язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. повернути ПАТ "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива" Кашути Д.Є. наказ Господарського суду м. Києва від 10.02.2017 у справі № 910/13057/16.

7. Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України з урахуванням перехідних положень ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017.

Повний текст постанови складено 27.04.2018.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Є.Ю. Шаптала

Ю.Б. Михальська