РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.04.2018Справа № 910/23724/17

За позовом Державного підприємства «Хлібна база №76» Державного агентства резерву України

До Державного агентства резерву України

про стягнення 4 379 509,54 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Пікарський О.В. - керівник, Сергієнко І.С. - по дов.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Хлібна база № 76» Державного агентства резерву України звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Державного агентства резерву України про стягнення 4 379 509,54 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Державним агентством резерву України не виконуються умови договору №юр-2з/363-2009 від 15.06.2009р. відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву в частині здійснення оплати за надані послуги. Враховуючи наявну заборгованість позивачем було подано зазначену позовну заяву про стягнення з відповідача 4 379 509,54 грн. основного боргу.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.01.2018р. позовну заяву Державного підприємства «Хлібна база № 76» Державного агентства резерву України до Державного агентства резерву України про стягнення 4 379 509,54 грн. залишено без руху.

Ухвалою від 17.01.2018р. відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання на 16.02.2018р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на неузгодження позивачем витрат на зберігання матеріальних цінностей та не підписання контрагентами акту взаєморозрахунків за спірний період.

16.03.2017р. судом без виходу до нарадчої кімнати було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 16.04.2018р.

Представниками позивача у судовому засіданні 16.04.2018р. позовні вимоги було підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 16.04.2018р. не з'явився, проте, про час та місце розгляду по суті був обізнаний, з огляду на присутність представника Державного агентства резерву України у минулому судовому засіданні - 16.03.2018р.

Наразі, судом враховано, згідно ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

За висновками суду, неявка представника відповідача у судове засідання 16.04.2018р. не перешкоджає розгляду спору по суті.

В судовому засіданні 16.04.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

15.06.2009р. між Державним комітетом України з державного матеріального резерву (комітет) та Державним підприємством «Хлібна база № 76» (зберігач) було укладено договір №юр-2зб/363-2009 відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву, відповідно до п.1.2 договору комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією у кількості та за вартістю згідно з актом форми Р-16.

У п.1.1 договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. вказано, що зберігання матеріальних цінностей державного резерву здійснюється у зерносховищах зберігача.

За умовами п.3.1 договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. комітет зобов'язаний відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Згідно п.4 договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. вартість зберігання цінностей визначається згідно з порядком відшкодування витрат підприємствам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом всього терміну зберігання цінностей (п.7.3 договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р.).

Відповідно до п.1 Указу №1085/2010 від 09.12.2010р. Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» вирішено утворити Державне агентство резерву України, реорганізувавши Державний комітет України з державного матеріального резерву.

У п.5 вказаного Указу Президента України встановлено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших -центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №2533 від 01.07.2015р., як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків зі зберігання матеріальних цінностей.

У додатковій угоді від 19.07.2016р. сторонами погоджено викладення п.3.1 договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. в новій редакції, згідно з якою комітет зобов'язаний відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Наказом №14 від 29.01.2016р. Державного агентства резерву України встановлено, що з 01.02.2016р. розмір витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням зерна державного резерву, що підлягає відшкодуванню державним підприємствам, які належать до сфери управління Держрезерву, у розмірі 30 грн. (з урахуванням податку на додану вартість) за зберігання однієї тонни в місяць.

05.08.2016р. Державним підприємством «Хлібна база № 76» та Державним агентством резерву України було підписано додаткову угоду №15/1 до договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р., в якій вказано, що держрезерв відшкодовує витрати зберігача, пов'язані з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, а саме зерна, виходячи з розрахунку - 30 грн. (в тому числі, податок на додану вартість) за тонно-місяць зберігання фактичної кількості матеріальних цінностей шляхом перерахування на розрахунковий рахунок зберігача.

При цьому, у п.2 сказаної додаткової угоди сторонами досягнуто згоди щодо розповсюдження її умов на відносини, які діяли з 01.02.2016р. по 31.12.2016р.

Означеним фактично спростовуються доводи відповідача щодо непогодження Державним агентством матеріального резерву розміру витрат зберігача за договором №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. у спірний період.

Як свідчать представлені суду документи, на зберіганні у позивача у період з червня по грудень 2016р. (включно) знаходилось передане відповідачем зерно у кількості 20854,807 тонн, що підтверджується наданими до матеріалів справи складськими квитанціями (з урахуванням розпорядження (нараду) №0.64/22 від 27.01.2017р. про відпущення частини матеріальних цінностей, наказу №5 від 22.02.2017р. на переоформлення хлібопродуктів та акту №1 від 22.02.2017р.).

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечувались, Державним агентством резерву України витрати зберігача на зберігання матеріальних цінностей у червні - грудні 2016р. з розрахунку їх розміру, погодженого контрагентами у додатковій угоді №15/1 від 05.08.2016р. до договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р., відшкодовано не було, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 4 379 509,54 грн., що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

За приписами ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 947 Цивільного кодексу України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державний матеріальний резерв» державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

У ст. 2 Закону України «Про державний матеріальний резерв» вказано, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Наразі, суд зазначає, що умовами договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. не встановлено строку виконання відповідачем обов'язку з відшкодування витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.

При цьому, нормами Закону України «Про державний матеріальний резерв» також не встановлено строку відшкодування витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 1.7 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» оскільки згаданою статтею 530 Цивільного кодексу України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

Як свідчать матеріали справи, Державним підприємством «Хлібна база № 76» було направлено на адресу Державного агентства резерву України претензію №656/2 від 21.12.2017р., в якій зберігач просив останнього погасити заборгованість за надані послуги по відповідальному зберіганню за 2016р. в сумі 4 379 509,54 грн.

Листом №4395/0/4-17 від 29.12.2017р. Державним агентством резервом України було підтверджено, що позивачем відповідно до умов договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. у період з червня по грудень 2016р. надано послуг на суму 4 379 509,54 грн. Наразі, суд зазначає, що означений лист складено відповідачем саме у відповідь на претензію №656/2 від 21.12.2017р., про що міститься відповідне посилання. Тобто, відповідь відповідача на лист №656/2 від 21.12.2017р. позивача вказує на його фактичне отримання.

Отже, виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що строк відшкодування Державним агентством резервом України витрат Державного підприємства «Хлібна база №76» Державного агентства резерву України на зберігання матеріальних цінностей згідно договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. у період з червня по грудень 2016р., настав.

Проте, при здійсненні перевірки наведеного позивачем розрахунку суми заборгованості, судом встановлено, що останній містить арифметичну помилку, зокрема з урахуванням того, що розмір відшкодування контрагентами погоджено на рівні 30 грн. в місяць за тонну, загальна сума заборгованості за червень - грудень 2016р. становить 4 379 509,47 грн. (20854,807х30х7 = 4 379 509,47).

При цьому, щодо тверджень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, стосовно того, що акти взаєморозрахунків фактичних витрат на спірну суму між сторонами не підписані, суд зазначає, що складання таких актів не є підставою для виникнення між сторонами зобов'язальних правовідносин у даному випадку, оскільки правовідносини виникають саме з договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. та факту здійснення позивачем відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Таким чином, з огляду на предмет та підстави позовних вимог, до предмету доказування у справі входять обставини щодо виникнення між сторонами господарських зобов'язальних правовідносин (які виникають з укладеного між сторонами договору та факту надання позивачем послуг відповідального зберігання). Водночас, акт взаєморозрахунків може бути одним з доказів на підтвердження обставин наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин, однак не підставою для виникнення у відповідача обов'язку з відшкодування витрат позивача.

До того ж, в матеріалах справи міститься лист №4395/0/4-17 від 29.12.2017р. Державного агентства резерву України, в якому останнім підтверджено, що позивачем відповідно до умов договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. у період з червня по грудень 2016р. надано послуг на суму 4 379 509,54 грн.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач у встановленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, та належних і допустимих у розумінні ст.76,77 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання в повному обсязі своїх обов'язків за договором №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. не надав, з огляду на наявну в розрахунку позовних вимог арифметичну помилку, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Державного підприємство «Хлібна база № 76» Державного агентства резерву України до Державного агентства резерву України про стягнення 4 379 509,54 грн.

Наразі, слід зазначити, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення від 27.09.2001р. у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів п.3 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При здійсненні розрахунку судових витрат з урахуванням часткового задоволення позову, судом встановлено, що сума вимог в задоволенні якої суд відмовляє не змінює суми судового збору, який підлягав сплаті за подання позову про стягнення 4 379 509,54 грн.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м.Київ, вул.Пушкіна, будинок 28, ) на користь Державного підприємства «Хлібна база №76» Державного агентства резерву України (55310, Миколаївська обл., Арбузинський район, селище Кавуни, вул.Елеваторна, будинок 10, ) заборгованість в розмірі 4 379 509,47 грн. та судовий збір в розмірі 65 692,64 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 26.04.2018р.

Суддя Спичак О.М.