ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2018р. Справа №914/2521/17

місто Львів

За позовом: Миколаївської міської ради Львівської області, м. Миколаїв,
до відповідача:товариства з обмеженою відповідальністю «Човнище», м. Миколаїв,
про: зобовязання виготовити технічну документацію із землеустрою.
Суддя Березяк Н.Є. Секретар судового засідання Кравець О.І.
За участю представників:
позивача:ОСОБА_1 представник (довіреність №02-13/534 від 17.03.2017),
відповідача:ОСОБА_2 представник (довіреність від 06.02.2018),

Суть спору: на розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Миколаївської міської ради Львівської області до товариства з обмеженою відповідальністю «Човнище» про зобовязання виготовити технічну документацію із землеустрою.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.12.2017 позовну заяву прийнято, порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 24.01.2017.

Після порушення провадження у справі, а саме 15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», відповідно до положень якого Господарський процесуальний кодекс України було викладено у новій редакції.

Згідно з пунктом 9 частини 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно частини 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження або позовного провадження (загального або спрощеного).

Зважаючи на те, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.12.2017 провадження у справі порушено за правилами позовного провадження, розгляд справи за правилами позовного провадження вже розпочався. Однак у судовому засіданні суд ще не переходив до розгляду справи по суті. Таким чином, з метою забезпечення реалізації учасниками справи своїх нових процесуальних прав, суд в судовому засіданні 24.01.2018 ухвалив продовжувати розгляд справи у порядку загального позовного провадження розпочавши із стадії підготовчого провадження. В подальшому підготовче засідання було закрите та призначено справу до розгляду по суті, що відображено в попередніх ухвалах та протоколах суду.

В судове засідання для розгляду справи по суті представник позивача зявився, позовні вимог підтримав в повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем 11.05.2007 укладено договір оренди земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,40 га, яка знаходиться за адресою: Львівська область, місто Миколаїв, проспект Грушевського, 1-а, згідно з рішенням Миколаївської міської ради від 13.12.2006 №140. Даний Договір укладено сторонами строком на 3 роки.

В подальшому, для переукладення Договору від 11.05.2007, Миколаївською міською радою у 2010 році прийнято рішення №1187 «Про уточнення конфігурації земельних ділянок» та №210 «Про надання дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТзОВ «Човнище». Проте, як стверджує позивач, відповідач жодне з цих рішень не виконав, відповідна землевпорядна документація ним не виготовлена, земельна ділянка до Державного земельного кадастру не внесена. Відтак, договір оренди між сторонами не було поновлено у встановленому порядку і не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

06 жовтня 2017 року позивачем прийнято рішення №735 «Про поновлення з ТзОВ «Човнище» договору оренди земельної ділянки», згідно з яким відповідача зобовязано укласти та зареєструвати договір оренди земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,40 га. Як стверджує позивач, реалізація цього рішення є можливою тільки за умови виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та внесення відомостей про неї до Державного земельного кадастру з присвоєнням земельній ділянці кадастрового номера, що повинно бути здійсненим на замовлення відповідача. Оскільки відповідач не виконав рішення, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить зобовязати відповідача виготовити відповідну документацію із землеустрою.

В судове засідання для розгляду справи по суті представник відповідача зявився, проти позову заперечив з підстав наведених у відзиві та надав усні пояснення по суті справи. У поданих запереченнях відповідач вказує, що є власником нерухомого майна у м. Миколаєві на пр. Грушевського, 1а, зокрема, торгового павільйону під літ. А-1 площею 182,5 кв.м. та торгового павільйону під літ. Б-1 площею 1068,2 кв.м., що в сукупності складає 1250,7 кв.м. Відповідач неодноразово звертався до позивача з заявами надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,125 га, що знаходиться під нежитловими будівлями в м. Миколаєві на пр.. Грушевського, 1а, для подальшого укладення договору оренди земельної ділянку терміном на 10 років. Однак, позивач всі заяви відповідач відхиляв, та своїми рішеннями намагався зобовязати ТзОВ «Човнище» взяти в оренду земельну ділянку значно більшої площі ніж фактично використовується та потрібна товариству.

Так, відповідач заперечуючи проти позову вказує, що суд не може зобовязати особу вчиняти дії, обовязку на вчинення яких законом не передбачено. Крім того, зазначає, що дії повязані з укладення договору оренди, це право, а не обовязок особи.

В судовому завданні 23.04.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

11 травня 2007 року між Миколаївською міською радою Львівської області та товариством з обмеженою відповідальністю «Човнище» укладено Договір оренди земельної ділянки. За умовами цього Договору Орендодавець (позивач у справі) надає, а орендар (відповідач у справі) приймає у строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення, яка знаходиться по пр. Грушевського, 1а в м. Миколаєві згідно рішення ?V сесії 5-го демократичного скликання Миколаївської міської ради від 13.12.2006 №140.

Відповідно до пунктів 2 та 3 Договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,40 га, у тому числі 0,018 га під будівлями, 0,382 га під іншими землями. На земельній ділянці знаходяться обєкти нерухомого майна, які прийняті в експлуатацію згідно з розпорядженням голови Миколаївської РДА від 22.07.2004 №320.

Пунктом 8 Договору передбачено, що Договір укладено на 3 роки.

07 травня 2010 року рішенням №1012/3 Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області «Про переукладення договору оренди земельної ділянки» вирішено переукласти з ТзОВ «Човнище» з 14.05.2010 (з дня закінчення попередньої угоди) договір оренди земельної ділянки площею 0,40 га для обслуговування торгівельних кіосків і споруд по пр. Грушевського, 1-а в м. Миколаєві терміном на 5 років, тобто до 14.05.2015, встановивши оренду плату в сумі 3% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

26 жовтня 2010 року рішенням №1187 Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області «Про уточнення конфігурації земельної ділянки» надано дозвіл відповідачу на уточнення конфігурації земельної ділянки площею 0,40 га, без зміни її загальної площі.

27 травня 2011 року рішенням №210 Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області «Про надання дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТзОВ «Човнище» вирішено:

1. Дати дозвіл відповідачу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4000 га для обслуговування приміщень промислово-продуктового ринку по пр. Грушевського, 1-а в м. Миколаєві, на землях житлової і громадської забудови міської ради, на умовах довгострокової оренди.

2. Технічну документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погоджену з відповідними службами району, представити на затвердження на сесію міської ради.

3. До виготовлення технічної документації, зазначеної в п. 1 даного рішення, та переукладення договору оренди земельної ділянки ТзОВ «Човнище» сплачувати орендну плату у тій самій формі та розмірах, що передбачені попереднім договором оренди.

30 червня 2015 року відповідач звернувся до позивача з листом №11, в якому вказує, що враховуючи закінчення договору оренди земельної ділянки просить переукласти договір оренди площею 0,125 га, яка фактично знаходиться під будівлями.

У відповідь на вказану заяву від 11.06.2015 позивач надіслав відповідачу листа від 13.07.2015 №02-11/1347 яким повідомив, що наявна технічна документація від 2003 року не відповідає вимогам, відтак Товариству необхідно виготовити нову технічну документацію з встановленням фактичних меж орендованої земельної ділянки в натурі (на місцевості), змінити і уточнити її площу та конфігурація, після чого внести уточнені дані про земельну ділянку в Державний земельний кадастр та одержати витяг з ДЗК. Лише після цього позивач зможе вилучити частину території, яка Вами не використовується, залишивши ТзОВ «Човнище» земельну ділянку площею 0,125 га під нежитловими будівлями.

14 березня 2016 року Товариство звернулось по міської ради з листом №15. Яким просило надати дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,125 га, що знаходиться під нежитловими будівлями товариства, для подальшого укладення договору. Додатками до цього листа додано копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно та копію виписки з ЄДР.

18 квітня 2016 року позивачем надано відповідь на лист від 14.03.2016, якою відмовлено у задоволенні заяви у звязку з недоцільністю вилучення частини території, яка відведена для влаштування ринку, що вказано в рішенні позивача №95 від 19.02.2016.

22 грудня 2016 року ТзОВ «Човнище» повторно звернулось до міської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою площею 0,125 га, щодо якої 24.01.2017 позивач листом відмовив у наданні дозволу.

06 жовтня 2017 року рішенням №735 Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області «Про поновлення з ТзОВ «Човнище» договору оренди земельної ділянки» вирішено поновити з відповідачем договір оренди земельної ділянки площею 0,400 га. для обслуговування торгівельних кіосків і споруд по пр. Грушевського, 1а в м. Миколаєві на строк 5 років, встановивши орендну плату за її використання в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. ТзОВ «Човнище» укласти договір оренди земельної ділянки і зареєструвати його у встановленому законом порядку.

15 лютого 2017 року Миколаївська міська рада Львівської області надіслала відповідачу претензію про зобовязання укласти договір оренди земельної ділянки.

Відповіді на вказану претензію відповідач не надав.

Інформаційною довідкою від 15.11.2017 з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що 25.08.2009 за ТзОВ «Човнище» зареєстроване право власності на нежитлові будівлі за адресою: Львівська область, Миколаївський район, місто Миколаїв, проспект Грушевського, 1а.

Довідкою від 01.12.2017 позивач зазначає, що відповідач протягом 2016 2017 років не сплачував коштів від орендної плати за земельну ділянку площею 0,400 га за адресою: м. Миколаїв, пр. Грушевського, 1-А.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся до суду з вимогами до товариства з обмеженою відповідальністю «Човнище» про зобовязання виготовити технічну документацію із землеустрою.

Відповідач проти даного позову заперечив з підстав, наведених у відзиві.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтовані та не підлягають до задоволення.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі» та інших нормативно-правових актів.

Згідно 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

У відповідності до ч. 1ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб (абз.2 ч.2 ст.134 ЗК України).

Статтею 377 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю чи споруду, надані у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічно в ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу зазначено, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то у разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності на обєкти нерухомого майна загальною площею 1250,7 кв.м. , що належать відповідачу на праві приватної власності і розташовані у місті Миколаїв , пр-т Грушевського,1 «а», посвідчується Свідоцтвом про право власності, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Відповідно до п.2.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», якщо попередній власник житлового будинку (будівлі, споруди) користувався земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно на підставі договору оренди, новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на своє ім'я в установленому законом порядку, в тому числі з додержанням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» і статті 125 ЗК України, яка пов'язує виникнення права на земельну ділянку з моментом державної реєстрації відповідного права.

Таким чином, як положеннями ст.ст.120,125 ЗК України, так і положеннями ст.7 Закону України «Про оренду землі» передбачено перехід права користування земельною ділянкою до нового власника обєкту нерухомості, розташованого на ній, після державної реєстрації такого права у встановленому Законом порядку.

Як вже зазначалося раніше, 30 червня 2015 року, 14 березня 2016 року , 22 грудня 2016 року ТзОВ «Човнище» зверталося до міської ради з листами про надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,125 га, що знаходиться під нежитловими будівлями товариства, для подальшого укладення договору оренди.

Проте на всі листи позивачем надано відповідь про відмову у наданні дозволу.

В той же час, позивачем подано позов про зобовязання відповідача виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) площею 0,40 га. При цьому позивач посилається на ті обставини, що відповідач раніше орендував саме таку площу земельної ділянки, а відтак, на думку міської ради, зобовязаний виготовити технічну документацію саме на таку площу.

Доводи позивача необґрунтовані і спростовуються матеріалами справи.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть, якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом:

визнання права;

відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

визнання угоди недійсною;

визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

відшкодування заподіяних збитків;

застосування інших, передбачених законом, способів захисту ( стаття 161 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних та юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Таким чином, суд може захистити лише порушені, невизнані або оспорювані права чи інтереси фізичних осіб, юридичних осіб, інтереси держави, у спосіб, визначений законами України.

Крім цього, сторонами в господарському процесі є позивач та відповідач. Позивачем є особа, яка звернулась до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідачем є особа, до якої позивачем предявляється матеріально правова вимога і яка допустила порушення прав позивача, не визнає їх або оспорює.

Судом встановлено, що відмовляючи ТзОВ «Човнище» у наданні дозволу на виготовлення технічної документації листами від 13.07.2015 №02-11/1347 , від 18 квітня 2016 року та від 24.01.2017 року позивач звернувся до суду з позовною вимогою зобовязати ТзОВ «Човнище» виготовити технічну документацію із землеустрою.

Всупереч принципу змагальності позивачем не надано в судове засідання доказів, які б підтверджували наявність порушень його прав з боку відповідача.

З цього випливає, що відповідачем не було допущено порушення прав позивача, а предмет і підстава позову обґрунтовуються порушеннями, які були допущені саме позивачем, що суперечить завданням господарського судочинства.

Є необґрунтованими посилання позивача на порушення відповідачем вимог п.2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр», якими, на думку позивача, передбачено обовязок відповідача виготовити технічну документацію.

Відповідно до п.2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.

Таким чином, положеннями зазначеного закону передбачено порядок державної реєстрації земельних ділянок за заявою їх власників, користувачів або особи, яка подала заяву, а не порядок виготовлення технічної документації із землеустрою.

Твердження позивача про те, що саме відповідач, а не міська рада повинен був здійснити реєстрацію земельної ділянки спростовується і діючим земельним законодавством.

Відповідно до пункту 109 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року № 1051, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи. До заяви про державну реєстрацію земельної ділянки додаються: оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації); електронний документ; документ, що підтверджує оплату послуг з державної реєстрації земельної ділянки.

Як вже зазначалося раніше, з метою отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою ТзОВ «Човнище» неодноразово зверталось до Миколаївської міської ради з проханням надати дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,125 га з метою подальшого укладення договору оренди.

Рішення органу виконавчої влади про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою на площу 0,125 га в матеріалах справи відсутнє.

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах , відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Чинним законодавством України не передбачено примусового обовязку фізичних чи юридичних осіб брати в оренду земельну ділянку в розмірі, яка їм не потрібна і не передбачено обовязку виготовлення землевпорядної документації на земельні ділянки , що знаходяться під будівлями.

Частиною 1 статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

В рішенні Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.07.2003 року, вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що органом місцевого самоврядування суттєво порушено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо основоположних прав особи, що передбачає «розумну пропорційність» між цілями, що переслідуються, та засобами, що використовуються. А отже у даній справі має місце порушення органом місцевого самоврядування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. 1 Першого протоколу.

Стаття 6 Конвенції детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Приписами статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» № 6 від 23.03.2012 р. із змінами і доповненнями рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи те, що пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтуванням своєї позиції.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач жодними належними і допустимими доказами не обґрунтував порушення своїх прав чи інтересів відповідачем, як і не надав доказів використання земельної ділянки, яка є предметом спору лише відповідачем.

Згідно з статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, виходячи з положень чинного законодавства, зясувавши всі обставини справи, повно і всебічно дослідивши наявні в справі докази, проаналізувавши практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, суд прийшов до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає до задоволення.

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись статтями 10, 12,20,73,74,75,76,79,123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд , -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 27.04.2018 р.

Суддя Березяк Н.Є.