ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"23" квітня 2018 р.          Cправа № 902/34/18

Господарський суд Вінницької області у складу судді Матвійчука Василя Васильовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» (вул. К.Широцького, 24, м. Вінниця, 21012)

до: Дочірнього підприємства «Теплокомуненерго Маяк» Приватного акціонерного товариства «Вінницький завод Маяк» (вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 2-Е, м. Вінниця, 21030)

про стягнення 396 827,50 грн.

за участю секретаря судового засідання Незамай Д.Д.,

представників сторін не з'явились:

СУТЬ СПОРУ:

22.01.2018 р. до суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» до Дочірнього підприємства «Теплокомуненерго Маяк» Приватного акціонерного товариства «Вінницький завод Маяк» про стягнення 396 827,50 грн: з яких 261 753,62 грн – пеня, 31 338,56 грн. – 3% річних та 103 691,94 грн. – інфляційні втрати.

Ухвалою суду від 26.01.2018р за вказаним позовом відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 26.02.2018р.

В судовому засіданні 26.02.2018р. оголошено перерву до 22.03.2018р.

Ухвалою суду від 22.03.2018р закрито підготовче провадження та призначено справу для судового розгляду по суті на 17.04.2018р.

При розгляді справи 17.04.2018р судом оголошено перерву до 23.04.2018р.

На визначену судом дату представники сторін не з’явились. Про час та місце розгляду останні повідомлені належним чином, про що свідчить підписи на судовій розписці від 17.04.2018р. За таких обставин, суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

В порядку ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

У судовому засіданні 23.04.2018 р. прийнято судове рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду Вінницької області від 30.03.2017р у справі № 902/210/17 задоволено позов позивача та ухвалено стягнути з відповідача 6 344 443,83 грн. – основного боргу, 28 869,42 грн. – 3% річних, 26 842,23 грн. – інфляційних втрат та 96 002,33 грн. – судового збору. Судове рішення набрало законної сили 13.04.2017р, проте відповідачем своєчасно не виконано, що є підставою для нарахування пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Заявою № Vi007-Ск-2765-0418 від 18.04.2018р позивачем зменшено розмір позовних вимог в частині стягнення пені до 0,01 грн.

Зважаючи, що заява подана в межах повноважень, суд приймає її до розгляду, і справа розглядається з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідач у відзиві № 47 від 19.02.2018р заперечує проти позову посилаючись на укладення 09.10.2017р між Дочірнім підприємством «Теплокомуненерго Маяк» Приватного акціонерного товариства «Вінницький завод Маяк», ТОВ «Культурно-спортивний комплекс «Маяк» ЛТД» та ПАТ «Вінницягаз» договору про переведення боргу № 56 АVi15292-17, яким регулюються відносини, пов’язані із заміною зобов’язаної сторони у зобов’язаннях з розподілу природного газу у 2016 році, що виникає із договору розподілу природного газу № 09420 N32ЕКАТО16 від 30.12.2015р.

Відповідно до умов визначених договором про переведення боргу ТОВ «Культурно-спортивний комплекс «Маяк» ЛТД» взяло на себе зобов’язання виконання основного боргу у вигляді грошового зобов’язання в сумі 1 400 000,00 грн, що виникло на підставі основного договору. Зазначені зобов’язання виконані у строки, обумовлені у договорі про переведення боргу, що, на думку відповідача, виключає підстави нарахування штрафних санкцій.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів вбачається, 30.12.2015 р. Дочірнім підприємством «Теплокомуненерго Маяк» Публічного акціонерного товариства «Маяк» (перейменовано у Дочірнє підприємство «Теплокомуненерго Маяк» Приватного акціонерного товариства «Вінницький завод «Маяк») підписано заяву-приєднання №09420N32EKAT016 до умов договору розподілу природного газу (для споживача, що не є побутовим).

За умовами заяви від 01.01.2016 р. Дочірнє підприємство «Теплокомуненерго Маяк» Публічного акціонерного товариства «Маяк», ознайомившись з умовами Типового договору розподілу природного газу (Типовий договір), затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2498, приєдналося до умов вказаного договору.

Типовий договір розподілу природного газу є публічним, регламенту порядок і умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об'єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи (п. 1.1. Типового договору).

Згідно із п. 1.2. Типового договору його умови однакові для всіх споживачів України та розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» і Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 р. №2494.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема, надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку у встановленому порядку оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу (п. 1.3 Типового договору).

Відповідно до п. 2.1 Типового договору за цим договором оператор ГРМ зобов'язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов'язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором.

Відповідно до п. 6.1. Типового договору оплата вартості послуги оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється споживачем за тарифом, встановленим регулятором для оператора ГРМ, що сплачується як плата за потужність (абонентська плата), з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем.

Згідно із п. 6.2 Типового договору тариф, встановлений згідно з п. 6.1 цього розділу, є обов'язковим для сторін з дати набрання чинності постановою регулятора про його встановлення.

Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць (п. 6.3 Типового договору).

У п. 6.4 Типового договору визначено порядок та строки оплати вартості послуги з розподілу природного газу.

Цей договір укладається на невизначений строк. Договір може бути розірваний за згодою сторін або за ініціативою споживача у порядку, визначеному законодавством України (п.п. 12.1, 12.3 Типового договору).

На виконання укладеного договору відповідачу, за період липень 2016 року – січень 2017 року, було розподілено природний газ в кількості 9591657 куб.м., загальною вартістю 7852833,47 грн.

Відповідачем зобов’язання за Типовим договором виконано частково в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 6344443,83 грн.

У зв’язку з порушенням відповідачем зобов’язань позивач звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення заборгованості. В процесі розгляду справи позивачем збільшено розмір позовних вимог, і предметом судового розгляду була заборгованість в розмірі 6 344443,83 грн. – основного боргу, 28869,42 грн. – 3% річних та 26842,23 грн. – інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 30.03.2017р. у справі № 902/210/17 позов задоволено. Ухвалено стягнути з Дочірнього підприємства «Теплокомуненерго Маяк» Публічного акціонерного товариства «Маяк» на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» 6 344 443,83 грн. – основного боргу, 28 869,42 грн. – 3% річних, 26 842,23 грн. – інфляційних втрат та 96 002,33 грн. – судового збору.

14.04.2017р. на виконання вказаного рішення судом видано відповідний наказ.

Як встановлено судом, відповідачем сплачено визначену судом суму боргу наступним чином:

10.05.2017р. – 2 000 000,00 (спільне протокольне рішення від 19.04.2017р)

09.10.2017р – 1 200 000,00 грн. (договір про переведення боргу від 09.10.2017р)

20.10.2017 р. – 200 000,00 грн. (додаткова угода № 1 від 20.10.2017р до договору про переведення боргу від 09.10.2017р.)

20.12.2017р – 2 233 000,00 грн. (спільне протокольне рішення від 22.11.2017р)

Окрім того, відповідачем (08.06.2017р, 13.06.2017р. 15.06.2017р, 16.06.2017р. 20.06.2017р, 21.06.2017р та 23.10.2017р) перераховано на рахунок позивача заборгованість в сумі 711 400,45 грн. (а.с. 20-22, 31-36)

У зв'язку з тим, що відповідач заборгованість погасив з простроченням, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 31 338,56 грн. – 3% річних, 103 691,94 грн. – інфляційних втрат на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахованих за період з 10.05.2017р. по 22.01.2018, та 0,01 грн – пені.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи, що у справі №902/210/17 та у даній справі беруть участь ті самі особи, факти, які встановлені рішенням Господарського суду Вінницької області у справі №902/210/17 та входять до предмету доказування в межах даної справи, є преюдиціальними та не підлягають доведенню знову в межах даної справи.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

У пункті 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (надалі Постанова) роз’яснено, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктами 3.1 та 3.2 Постанови визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

За змістом п. 7.1. Постанови за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Оскільки чинне законодавство України не пов'язує припинення зобов'язання з винесенням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, кредитор не позбавлений права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція викладена в постановах ВСУ від 04.07.2011 № 13/210/10 та від 12.09.2011 № 6/433-42/183).

Згідно пункту 3 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України обмежують граничний розмір пені подвійною обліковою ставкою НБУ.

Як встановлено судом пунктами 8.1, 8.2. Типового договору сторони погодили, що у разі порушення споживачем строків оплати за цим договором він сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Таким чином суд вважає, що вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені є правомірними, оскільки відповідають умовам договору та чинному законодавству.

При цьому суд враховує, що період нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат в даній справі не охоплює період за вказаними вимогами у справі № 902/210/17, а вимога про стягнення пені не була предметом розгляду в справі № 902/210/17.

Перевіривши за допомогою системи «ЛІГА ЗАКОН» розрахунки трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені, суд дійшов висновку про задоволення вказаних вимог в заявлених розмірах.

Заперечення відповідача не спростовують встановлених судом обставин, а відтак не заслуговують на увагу. До того ж останні стосуються лише боргу в розмірі 1 400 000,00 грн, тоді як загальна суму, що підлягала до стягнення за судовим рішенням становила 6 496 157,81 грн.

Враховуючи обставини справи та наявні матеріали, суд вважає, що зменшені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по оплаті судового збору покладаються на відповідача з врахуванням розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, відповідно до ст.238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності, у резолютивній частині рішення також вказується про повернення судового збору.

Частинами 2 та 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

В той же час, суд зазначає, що відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік», встановлено прожитковий мінімум з 1 січня 2018 року для працездатних осіб на рівні 1762,00 грн.

При поданні позову до суду позивачем згідно платіжного доручення № 1627 від 17.01.2018р. було сплачено судовий збір в сумі 5952,41 грн., з розрахунку 1,5 відсотка ціни позову.

Як уже зазначалося судом, позивачем в ході розгляду справи було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог згідно якої ціну позову було зменшено із 396 827,50 грн до 135 030,51 грн, розмір судового збору з якої становить 2 025,46 грн.

Таким чином, враховуючи наведене, оскільки позивачем зменшено розмір позовних вимог в ході розгляду справи, позивачу слід повернути сплачений судовий збір в сумі 3 926,95 грн.

Разом з тим, за змістом ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідного клопотання матеріали справи не містять, що виключає підстави повернення позивачу зайво сплаченого судового збору на час прийняття рішення в даній справі.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 191, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити .

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Теплокомуненерго Маяк» Приватного акціонерного товариства «Вінницький завод Маяк» (вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 2-Е, м. Вінниця, 21030, ) на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» (пров. К.Широцького, 24, м. Вінниця, 21012, ) 103 691 (сто три тисячі шістсот дев’яносто одну) 94 коп. – інфляційних втрат; 31 338 56 (тридцять одну тисячу триста тридцять вісім) грн. 56 коп. – 3% річних; 0 (нуль) грн. 01 коп. – пені та 2 025 (дві тисячі двадцять п’ять) грн 46 коп. - витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Копію рішення направити учасникам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Частиною 5 ст. 240 ГПК України передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного господарського суду через Господарський суд Вінницької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 26 квітня 2018 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. К.Широцького, 24, м. Вінниця, 21012)

3 - відповідачу (вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 2-Е, м. Вінниця, 21030)