РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.04.2018Справа № 910/17912/17

за позовом Державного підприємства «Бродівське лісове господарство»

до Закарпатської митниці ДФС та

Державної казначейської служби України

про стягнення 197570 грн. 00 коп.

Суддя Отрош І.М.

секретар судового засідання Савінкова Ю.Б.

Представники учасників справи:

від позивача: Рождественська Л.П. - представник на підставі ордеру ЛВ№09921;

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

13.10.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства «Бродівське лісове господарство» з вимогами до Закарпатської митниці ДФС та Державної казначейської служби України про стягнення 197570 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправною бездіяльністю відповідача 1 щодо затримки залізничних вагонів позивача, які не пройшли митного огляду та були затримані на станції Батьово, неправомірність чого встановлена у постанові Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 у справі №813/2237/16, яка набрала законної сили, у зв'язку чим позивач, який вважає, що через простій вагонів та протиправну бездіяльність відповідача 1 ним понесено матеріальних збитків на суму 197570,00 грн., просить суд стягнути з Державного бюджету України 197570,00 грн. шкоди, заподіяної внаслідок неправомірної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2017 порушено провадження у справі №910/17912/17, розгляд справи призначено на 03.11.2017.

30.10.2017 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 вказав на те, що з наданих позивачем доказів неможливо встановити, за який період часу нараховані збори за зберігання вантажів, за який період нарахована плата за користування вагонами, коли проводились ватажні роботи та зважування вантажів.

Крім того, відповідач 1 зазначив, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями митниці по забезпеченню здійснення митного контролю та сплатою позивачем на користь залізниці плати за надані послуги перевезення.

Також, позивач вказав на те, що обов'язок власників товару (вантажу) щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті незалежно від факту виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю, визначений положеннями законодавства.

31.10.2017 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про уточнення позовної заяви, в якій позивач просив суд додатково до позовних вимог, викладених у позовній заяві (стягнення з Державного бюджету України на користь позивача шкоди у розмірі 197570 грн. 00 коп.), стягнути на користь позивача 15000 адвокатських витрат.

02.11.2017 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові пояснення по справі, в яких позивач, зокрема, вказав на те, що з метою визнання бездіяльності митного органу щодо затримки вагону №96391321 протиправною та зобов'язання завершити митні оформлення щодо пропуску товару позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності Закарпатської митниці ДФС щодо затримки вагону та зобов'язання митницю завершити митні оформлення щодо пропуску вказаного вагону.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 у справі №813/2237/16 вказані позовні вимоги були задоволені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2017 у справі №910/17912/17 виключено відповідача 2 - Державну казначейську службу України зі складу відповідачів; залучено до участі у справі іншого відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області; справу №910/17912/17 передано за підсудністю до Господарського суду Закарпатської області.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.01.2018 у справі №910/17912/17 ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.11.2017 скасовано; справу №910/17912/17 направлено для розгляду до Господарського суду міста Києва.

15.12.2017 набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2018 постановлено здійснювати розгляд справи №910/17912/17 за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 12.03.2018.

02.03.2018 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 1, який поданий 30.10.2017 (докази направлення іншим учасникам справи долучені до відповіді на відзив), в якій позивач, зокрема, зазначив, що матеріалами справи підтверджується наявність причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою Закарпатської митниці ДФС та понесеними позивачем збитками, оскільки фактично витрати за користування вагонами, маневрову роботу, зберігання вантажу, надання інформації про вантажні роботи, а також провізну плату за відповідними маршрутами було понесено позивачем саме внаслідок затримання вагону.

12.03.2018 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява, в якій позивач просив суд постановити ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначити справу до судового розгляду по суті, так як позивачем подано до суду всі докази, на які посилається позивач у позовній заяві та у відповіді на відзив.

У підготовчому засіданні 12.03.2018 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та про призначення справи до судового розгляду по суті на 17.04.2018.

У судовому засіданні 17.04.2018 представником позивача подано клопотання про долучення до матеріалів справи постанови Верховного Суду від 02.04.2018 у справі №914/1221/17 та розрахунку ПАТ «Укрзалізниця» про періоди нарахування залізницею витрат у сумі 197570 грн. 00 коп., сплачених позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з ч. 5 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Відповідно до ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Суд зазначає, що позивачем не зазначено та не обґрунтовано неможливості подання ним доказів з причин, що не залежали від позивача, що підтверджують розмір понесених позивачем збитків у сумі 197570 грн. 00 коп., зокрема розрахунку ПАТ «Укрзалізниця» про періоди нарахування залізницею витрат у сумі 197570 грн. 00 коп., у строки, встановлені Господарським процесуальним кодексом України.

При цьому, прийняття Верховним Судом постанови за наслідком розгляду справи в аналогічних правовідносинах не є поважною причиною неподання позивачем доказів у строк, встановлений Господарським процесуальним кодексом України, так як при поданні позову про стягнення шкоди позивач повинен усвідомлювати предмет доказування у справі, зокрема, необхідність подання доказів на підтвердження розміру завданої шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою (бездіяльністю) відповідача 1 та шкодою у заявленому у позові розмірі.

Крім того, у зв'язку з набранням чинності з 15.12.2017 нової редакції Господарського процесуального кодексу України з метою забезпечення процесуальних прав учасників справи, зокрема на подання доказів, судом ухвалою від 07.02.2018 було призначено підготовче засідання у даній справі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України завданням підготовчого провадження є визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд з'ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання.

Згідно зі ст. 194 Господарського процесуального кодексу України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Як встановлено судом, 12.03.2018 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява, в якій позивач просив суд постановити ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначити справу до судового розгляду по суті, так як позивачем подано до суду всі докази, на які посилається позивач у позовній заяві та у відповіді на відзив.

Враховуючи подану позивачем заяву та у зв'язку з висновком суду щодо вчинення всіх дій, необхідних при здійсненні підготовчого провадження, судом у підготовчому засіданні 12.03.2018 було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та про призначення справи до судового розгляду по суті на 17.04.2018.

При цьому, судом враховано дату подання позову до суду (10.10.2017) та достатній строк для забезпечення можливості сторонам, зокрема позивачу, подати всі необхідні докази.

Крім того, відповідно до ч. 9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Позивачем не надано доказів надсилання копій відповідних доказів, які позивач просить суд долучити до матеріалів справи, відповідачам у даній справі.

За таких обставин, суд не прийняв до розгляду подані позивачем у судовому засіданні 17.04.2018 докази, що відображено у протоколі судового засідання від 17.04.2018.

Представник позивача у судовому засіданні 17.04.2018 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача 1 судове засідання 17.04.2018 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 702.

Представник відповідача 2 судове засідання 17.04.2018 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 699.

У судовому засіданні 17.04.2018 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Дослідивши подані учасниками справи докази, заслухавши усні пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

28.12.2012 між Державним підприємством «Бродівське лісове господарство» (замовник), Державним підприємством «Український транспортно-логістичний центр» (основний виконавець), Державним підприємством «Дарницький вагоноремонтний завод» (співвиконавець 1) та Державним підприємством «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» (співвиконавець 2) укладено Договір №2230/1234-2012 про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних напіввагонах, відповідно до умов якого основний виконавець та співвиконавці зобов'язуються за плату і за рахунок замовника виконати або організувати виконання визначених цим договором послуг, пов'язаних з організацією внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів у напіввагонах співвиконавця.

Відповідно до п. 2.2.5 Договору №2230/1234-2012 від 28.12.2012 замовник зобов'язаний здійснювати попередню оплату за послуги, пов'язані з організацією перевезень вантажів, що замовлені замовником шляхом перерахування коштів у сумах, що відповідають обсягу замовлених послуг на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання.

Згідно з п. 2.2.7 Договору №2230/1234-2012 від 28.12.2012 замовник зобов'язаний проводити оплату за надані послуги, пов'язані з організацією перевезень вантажів, та інші додаткові послуги, пов'язані з перевезенням вантажів, які замовлені замовником.

Відповідно до п. 9.1 Договору №2230/1234-2012 від 28.12.2012 договір набирає чинності з 01.01.2013 та діє до 31.12.2013, а в частині проведення розрахунків за надані послуги, пов'язані з перевезенням вантажів - до повного здійснення розрахунків. Якщо жодна із сторін не звернулась письмово за один місяць до закінчення дії договору з пропозицією до інших сторін про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік.

Додатком № 1 до Договору №2230/1234-2012 від 28.12.2012 сторони погодили перелік послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів, зокрема, зазначивши, що замовнику надаються наступні послуги: виконання вантажних робіт, кріплення вантажів засобами залізниці та надання додаткових послуг, пов'язаних з виконанням вантажних операцій; подача вагонів і контейнерів для навантаження (вивантаження); обслуговування, ремонт та контрольні перевірки вагових приладів; надання послуг, пов'язаних з перевезенням експортних, імпортних та транзитних вантажів (користування вагонами, зберігання вантажів, подача й забирання вагонів, тощо), складування вантажів у смузі відведення; за перебування вагонів на коліях погоджених станцій.

Судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" є правонаступником Державного підприємства «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів», Державного підприємства «Дарницький вагоноремонтний завод» та Державного підприємства «Український тарнспортно-логістичний центр».

Так, Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» урегульований особливий порядок утворення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Відповідно до преамбули вказаного Закону цей Закон визначає правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі (далі - Товариство), управління і розпорядження його майном та спрямований на забезпечення економічної безпеки і захисту інтересів держави.

Згідно з частиною 2 розділу III «Перехідні та прикінцеві положення» Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» Закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Частиною 1 статті 2 цього Закону передбачено, що утворення Товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до частин 6, 7 статті 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» Товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. Оприлюднення затвердженого Кабінетом Міністрів України переліку підприємств залізничного транспорту, на базі яких утворюється Товариство, є офіційним повідомленням для кредиторів про припинення таких суб'єктів господарювання.

На виконання зазначеного Закону, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 (опублікована в Урядовому кур'єрі, 2014, 07, 04.07.2014 № 118), було утворено ПАТ «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1.

Відповідно до Переліку підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", що є додатком № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", Державне підприємство «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів», Державне підприємство «Дарницький вагоноремонтний завод» та Державне підприємство «Український транспортно-логістичний центр» включено до вказаного переліку.

Згідно зі Статутом (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735) ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

За таких обстави, ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником Державного підприємства «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів», Державного підприємства «Дарницький вагоноремонтний завод» та Державного підприємства «Український тарнспортно-логістичний центр».

При цьому, позивачем долучено до позовної заяви копію листа-вимоги №ЦТЛ-19/814 від 13.04.2017 Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», який адресовано позивачу, та в якому залізниця зазначає, що між позивач та ПАТ «Укрзалізниця» укладено Договір від 28.12.2012 №2230/1234-2012 про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних на піввагонах та проведення розрахунків за налані послуги, пов'язані з цим перевезенням (в редакції Додаткової угоди № 3 від 01.12.2015).

Судом встановлено, що 10.05.2016 між Державним підприємством «Бродівське лісове господарство» (продавець) та Фірмою «Пізец ГмбХ» (покупець) укладено Контракт №7-2016BR, відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує на умовах DAP (Інкотермс в редакції 2010 року) деревину паливну (порода - сосна); товар завантажується у залізно дорожні піввагони.

Відповідно до п. 7.1 Контракту №7-2016BR від 10.05.2016 поставка товару проводиться залізничним транспортом до кордону Україн-Угорщина; погранстанція переходу - Батево-Еперешки.

Згідно з п. 7.4 Контракту №7-2016BR від 10.05.2016 термін поставки - травень 2016 року - 31.12.2016 з можливістю продовження контракту.

Датою поставки товару вважається дата перетину товаром митного кордону України згідно з відміткою митниці на з/д накладній (п. 7.5 Контракту №7-2016BR від 10.05.2016).

Судом встановлено, що на виконання умов Контракту №7-2016BR від 10.05.2016 позивач 16.05.2015 здійснив завантаження товару (лісоматеріалів) у вагон 96391321, що підтверджується залізничною накладною №547265, копія якої долучена позивачем до позовної заяви.

Судом встановлено, що 16.05.2016 вказаний вагон 96391321 було замитнено Закарпатською митницею ДФС відповідно до митної декларації №209050000/2016/001520, копія якої долучена позивачем до позовної заяви.

Проте, як зазначив позивач у позовній заяві, вагон 96391321 не пройшов митного огляду та був затриманий Закарпатською митницею ДФС на станції Батьово.

Судом встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 року по справі №813/2237/16, яка набрала законної сили 16.02.2017, за позовом державного підприємства "Самбірське лісове господарство», державного підприємства "Бродівське лісове господарство", державного підприємства "Буське лісове господарство", державного підприємства "Бібрське лісове господарство", державного підприємства "Турківське лісове господарство", державного підприємства "Дрогобицьке лісове господарство", державного підприємства "Сколівське лісове господарство", державного підприємства "Золочівське лісове господарство" до Закарпатської митниці ДФС, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії позов задоволено повністю, визнано протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС щодо затримки залізничних вагонів та зобов'язано Закарпатську митницю ДФС завершити митні формальності щодо пропуску через митний кордон України. В тому числі і щодо залізничного вагону 96391321.

Задовольняючи позовні вимоги, суд у справі №813/2237/16 дійшов висновку, що Закарпатською митницею ДФС не здійснено визначених законом дій для вчинення митних процедур щодо пропуску в тому числі залізничного вагону 96391321 через державний кордон України у строк, встановлений ст. 199 Митного кодексу України; порушено норми ст. 249 Митного кодексу України так як митне оформлення було здійснено без участі представників продавця.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 у справі № 876/9581/16 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.04.2017 у справі № К/800/6864/17 ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 та постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 у справі № 876/9581/16 залишено без змін.

Судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до Державного підприємства «Бродівське лісове господарство» з листом-вимогою №ЦТЛ-19/814 від 13.04.2017 (копія долучена позивачем до позовної заяви), в якій зазначило, що на виконання умов Договору №2230/1234-2012 від 28.12.2012 позивачу були надані послуги з організації перевезення вантажу у вагоні №96391321 відповідно до накладної №547265 зі станції Броди Львівської залізниці з призначенням до станції Захонь МАВ. На шляху прямування на станції Батьово Львівської залізниці вагон №96391321 було затримано з причин поглибленого митного огляду, за затримку вагону працівниками регіональної філії «Львівська залізниця» нараховано додаткові збори (зберігання вантажів, плата за користування вагонами, зважування вантажів) у загальному розмірі 197570 грн. 00 коп.

За таких обставин, залізниця вимагала від позивача сплатити додаткові збори у розмірі 197570 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що 07.06.2017 позивач сплатив на користь ПАТ «Укрзалізниця» грошові кошти у розмірі 197570 грн. 00 коп., що підтверджується долученим позивачем до позовної заяви платіжним дорученням № 1480 від 07.06.2017 (призначення платежу - оплата згідно з листом-вимогою №ЦТЛ-19/814 від 13.04.2017 за додаткові збори, пов'язані з перевезенням вантажів).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказав на те, що протиправна бездіяльність відповідача 1 щодо затримки залізничного вагону позивача 96391321, який не пройшов митного огляду та був затриманий на станції Батьово, неправомірність чого встановлена у постанові Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 у справі №813/2237/16, що призвело до простою вказаного вагону, ним було понесено матеріальні збитки у розмірі 197570,00 грн. (сплачені на користь ПАТ «Укрзалізниця»), які позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як передбачено приписами ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 22 Цивільного кодексу України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Стаття 1166 Цивільного кодексу України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, за приписами вказаної статті, для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: - протиправної поведінки; - шкоди; - причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою; - вини.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд зазначає, що дана норма є спеціальною, тобто в ній передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей відносяться: а) суб'єктний склад заподіювачів шкоди: органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, якими відповідно до положень ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; б) завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень: 1) діяння, які можуть мати різноманітні види та форми (накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи, які підлягають обов'язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані), 2) протиправна бездіяльність; в) завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю; г) відсутність необхідності доведення вини.

Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох елементів цивільного правопорушення: 1) неправомірні дії цього органу, 2) наявність шкоди та 3) причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Наявність зазначених елементів свідчить про існування складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, враховуючи предмет та підстави позову, до предмету доказування у даній справі входять обставини наявності неправомірної бездіяльності (дій) відповідача 1 щодо не вчинення митних процедур з пропуску вагону 96391321 через митний кордон України; наявності завданої позивачу шкоди у сумі 197570 грн. 00 коп. та наявності причинно-наслідкого зв'язку між неправомірними діями відповідача 1 (його бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

При цьому, наявність всіх вказаних складових елементів цивільного правопорушення повинен довести саме позивач.

Суд зазначає, що наявність такого складового елементу цивільного правопорушення як неправомірна поведінка (а саме бездіяльність) Закарпатської митниці ДФС щодо нездійснення визначених законом дій для вчинення митних процедур щодо пропуску в тому числі залізничного вагону 96391321 через державний кордон України у строк, встановлений ст. 199 Митного кодексу України, встановлена постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 року по справі №813/2237/16, яка набрала законної сили 16.02.2017.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини щодо неправомірної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС щодо нездійснення визначених законом дій для вчинення митних процедур щодо пропуску в тому числі залізничного вагону 96391321 через державний кордон України у строк, встановлений ст. 199 Митного кодексу України, встановлені постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 року по справі №813/2237/16, та не потребують доказуванню у даній справі.

Водночас, на переконання суду, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами, що заявлена ним до стягнення грошова сума саме у розмірі 197570 грн. 00 коп. є шкодою (у розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України), та відповідно не доведено причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою (бездіяльністю) відповідача 1 та шкодою саме у заявленому позивачем розмірі.

Як встановлено судом, Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до Державного підприємства «Бродівське лісове господарство» з листом-вимогою №ЦТЛ-19/814 від 13.04.2017 (копія долучена позивачем до позовної заяви), в якій зазначило, що на виконання умов Договору №2230/1234-2012 від 28.12.2012 позивачу були надані послуги з організації перевезення вантажу у вагоні №96391321 відповідно до накладної №547265 зі станції Броди Львівської залізниці з призначенням до станції Захонь МАВ. На шляху прямування на станції Батьово Львівської залізниці вагон №96391321 було затримано з причин поглибленого митного огляду, за затримку вагону працівниками регіональної філії «Львівська залізниця» нараховано додаткові збори (зберігання вантажів, плата за користування вагонами, зважування вантажів) у загальному розмірі 197570 грн. 00 коп.

За таких обставин, залізниця вимагала від позивача сплатити додаткові збори у розмірі 197570 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що 07.06.2017 позивач сплатив на користь ПАТ «Укрзалізниця» грошові кошти у розмірі 197570 грн. 00 коп., що підтверджується долученим позивачем до позовної заяви платіжним дорученням № 1480 від 07.06.2017 (призначення платежу - оплата згідно з листом-вимогою №ЦТЛ-19/814 від 13.04.2017 за додаткові збори, пов'язані з перевезенням вантажів).

Відповідно до частини 1 статті 4 Митного кодексу України (далі - МК України) митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку. Митні формальності - сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

Згідно з частиною 2 статті 218 МК України розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

Частинами 1, 2 статті 325 МК України визначено, що за письмовою заявою власника товарів або уповноваженої ним особи та з дозволу органу доходів і зборів можуть здійснюватися навантаження, вивантаження, перевантаження, усунення пошкоджень упаковки, розпакування, упакування, перепакування, зважування та визначення інших істотних характеристик товарів, що перебувають під митним контролем, взяття проб та зразків таких товарів, зміна ідентифікаційних знаків чи маркування на цих товарах або їх упаковці, транспортних засобах комерційного призначення, а також заміна транспортного засобу комерційного призначення. Зазначені операції здійснюються за рахунок власника товарів, що переміщуються через митний кордон України, або уповноваженої ним особи. У разі відмови у наданні дозволу на здійснення зазначених операцій орган доходів і зборів зобов'язаний невідкладно письмово повідомити особу, яка звернулася із заявою про надання такого дозволу, про причини і підстави відмови. У встановлених цим Кодексом випадках органи доходів і зборів з власної ініціативи або з ініціативи правоохоронних органів мають право у письмовій формі вимагати від осіб, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України, проведення операцій, передбачених частиною першою цієї статті. У такому разі витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються органом, з ініціативи якого вони проводилися. Якщо в результаті проведення таких операцій виявлено порушення законодавства України, витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються власником товарів, транспортних засобів комерційного призначення або уповноваженими ними особами.

Так, діяльність залізниці регулює Статут залізниць України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998.

Згідно зі статтею 119 Статуту залізниць України за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Згідно з пунктом 3 Правил користування вагонами та контейнерами, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25 лютого 1999 року, облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46 (додаток 1), Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к (додаток 11), які складаються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45 (додаток 2), Пам'яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к (додаток 8), Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами (додаток 12), Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а (додаток 3), Актів загальної форми ГУ-23 (додаток 6). За договором між вантажовласником і залізницею всі ці документи можуть оформлятися і надаватися в електронному вигляді. Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

Пунктом 4 (абз. 20) Правил користування вагонами та контейнерами визначено, що плата за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу нараховується за Відомостями плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу (додаток 10), які оформляються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів. Відомості плати за користування вагонами, контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, Пам'ятки про подавання/забирання вагонів, Пам'ятки про видачу/приймання контейнерів, Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами оформляються в електронному або паперовому вигляді. На вимогу вантажовласника йому надається копія Пам'ятки про подавання/забирання вагонів, Пам'ятки про видачу/приймання контейнерів.

При цьому за змістом п. 1.8 розділу ІІІ "Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги та Коефіцієнтів, що застосовуються до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги", затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 317 від 26.03.2009 (далі - "Збірник тарифів") за маневрову роботу, що виконується локомотивом залізниці не одночасно з подачею або забиранням вагонів на вимогу власника під'їзної колії, вантажовласника або порту, яка оформлена пам'яткою про подавання/забирання вагонів (форми ГУ-45), із зазначенням у ній часу, протягом якого виконувалась маневрова робота, нараховується збір у розмірі 292, 60 грн за кожні півгодини роботи локомотива, рахуючи неповні півгодини за повні.

Пунктом 9 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, визначено, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки. Факт затримки вантажу засвідчується актом загальної форми.

Виходячи з наведеного, власники товару або уповноважені ними особи мають обов'язок щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті (послуг залізниці), незалежно від недотримання митницею строків вчинення митних процедур, спрямованих на пропуск вантажу через митний кордон.

Адміністративними судами у справі №813/2237/16 встановлено, що Закарпатська митниця ДФС України не здійснила визначених законом дій для вчинення митних процедур щодо пропуску залізничних вагонів, в тому числі, вагону Державного підприємства «Бродівське лісове господарство» 96391321 через державний кордон України у строк, встановлений ст.199 Митного кодексу України.

Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 199 Митного кодексу України граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України не може перевищувати 30 днів, а для автомобільного транспорту - п'ять днів з моменту прибуття у пункт пропуску через державний кордон України для здійснення митних процедур.

Отже, по суті, протиправна поведінка (бездіяльність) митниці має місце після закінчення 30-ти денного строку, встановленого для здійснення митницею дій, спрямованих на пропуск товару у вагоні 96391321 через митний кордон України.

При цьому, враховуючи підстави позовних вимог, шкодою можуть бути виключно ті додаткові витрати, які були понесені позивачем (сплачені на користь залізниці) за надання додаткових послуг залізницею відповідно до умов Договору №2230/1234-2012 від 28.12.2012 за період після закінчення 30-ти денного строку, встановленого ч. 1 ст. 199 Митного кодексу України, для здійснення митницею дій щодо пропуску вантажу через митний кордон. Водночас, ті витрати на оплату послуг залізниці, які були надані позивачу під час проходження митних процедур в межах строків, встановлених ч. 1 ст. 199 Митного кодексу України, є звичайними господарськими витратами позивача, який останній несе у зв'язку з необхідністю проходження митного контролю на підставі закону.

Суд зазначає, що позивачем не надано суду доказів, що підтверджують, які суми були нараховані ПАТ "Українська залізниця" окремо за кожною операцією: користування вагонами, маневрову роботу, зберігання вантажу, надання інформації про вантажні роботи, подання та забирання вагонів, зважування вагонів при затримці, вантажно-розвантажувальні роботи, а також провізну плату.

Крім того, позивачем не вказано, за який період нарахована вартість вказаних вище операцій, вчинених ПАТ «Укрзалізниця».

Правова позиція щодо необхідності доведення позивачем вказаних обставин вказана Верховним Судом у постанові від 02.04.2018 у справі № 914/1221/17 (прийнята за результатами розглядом спору в аналогічних правовідносинах).

Таким чином, позивачем не доведено, що заявлена до стягнення сума збитків включає лише ті додаткові витрати, які були понесені позивачем саме у зв'язку з протиправною бездіяльністю митниці, тобто у період після закінчення 30-ти денного строку, встановленого для здійснення митницею дій, спрямованих на пропуск товару у вагоні 96391321 через митний кордон України, а отже не доведено і наявність необхідного причинно-наслідкового зв'язку між протиправною бездіяльність відповідача 1 та витратами, які поніс позивач та заявляє їх до стягнення у якості збитків як форми відшкодування майнової шкоди.

При цьому, суд з наявних в матеріалах справи доказів позбавлений можливості самостійно здійснити розрахунок шкоди, завданої відповідачем 1, так як матеріали справи не містять детального розрахунку витрат за кожною операцією, виконаною залізницею, та періоду нарахування додаткових витрат, а отже встановити суму додаткових витрат позивача, які останній поніс виключно внаслідок протиправної бездіяльності відповідача 1, не видається за можливе.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про відмову у позові до відповідачів у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача з огляду на відмову у позові.

Що стосується заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15000 грн. 00 коп., суд зазначає, що вказані судові витрати покладаються на позивача з огляду на відмову у позові відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 4 ст. 129, ст.ст. 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У позові Державного підприємства «Бродівське лісове господарство» до Закарпатської митниці ДФС та Державної казначейської служби України про стягнення 197570 грн. 00 коп. відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 25.04.2018

Суддя І.М. Отрош