ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/13057/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Львова Б.Ю. (головуючий), Булгакової І.В. і Селіваненка В.П.,

розглянувши заяву Національного банку України (далі - НБУ)

про перегляд постанови Вищого господарського суду України у складі колегії суддів: Демидової А.М. (головуючий), Владимиренко С.В. і Шевчук С.Р. від 28.03.2017

за позовом публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" (далі - Банк) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" Кашути Д.Є. (далі - Уповноважена особа ФГВФО) до НБУ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

про стягнення грошових коштів та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

13.12.2017 НБУ звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 28.03.2017 зі справи № 910/13057/16 з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України; в редакції, що діяла до 15.12.2017), і просить скасувати прийняті зі справи постанову Вищого господарського суду України від 28.03.2017, постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 і рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2016 та ухвалити нове рішення про відмову в позові повністю.

Заяву мотивовано неоднаковим застосуванням Вищим господарським судом України одних і тих самих норм матеріального права у подібних відносинах, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення, та невідповідністю судового рішення суду касаційної інстанції викладеним в постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XI "Перехідні положення" ГПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у господарських справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку колегією суддів у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31.01.2018 на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Львова Б.Ю. (головуючий), Булгакової І.В. і Селіваненка В.П. передано заяву НБУ про перегляд названої постанови Вищого господарського суду України від 28.03.2017 у порядку розділу XII-2 ГПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017).

Ухвалою Касаційного господарського суду від 27.02.2018 справу № 910/13057/16 допущено до провадження та відкрито провадження за заявою НБУ про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 28.03.2017.

У відзиві на заяву Уповноважена особа ФГВФО, посилаючись на безпідставність її доводів, просить заяву залишити без задоволення, а прийняті зі справи судові рішення - без змін.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб також подав відзив на заяву, в якому, посилаючись на безпідставність доводів заяви, просить залишити її без задоволення, а постанову апеляційного господарського суду та Вищого господарського суду України - без змін.

Розглянувши заяву про перегляд постанови суду касаційної інстанції та додані до неї матеріали, Касаційний господарський суд вважає, що заява підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 11116 ГПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана, зокрема, з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідністю судового рішення суду касаційної інстанції викладеним в постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Отже, для застосування наведених норм необхідно встановити наявність таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права; ухвалення різних за змістом судових рішень; спірні питання виникли у подібних правовідносинах. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб'єктного складу учасників відносин, об'єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Як вбачається зі справи, в якій подано заяву про перегляд, Уповноважена особа ФГВФО звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до НБУ (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) про: скасування нарахованої та стягнутої пені в сумі 1 459 604,41 грн.; стягнення отриманого купонного доходу в сумі 46 373 816,85 грн.; стягнення отриманого доходу від погашення цінних паперів у сумі 245 361 000,00 грн.; визнання права власності на цінні папери UA в кількості 100 695 шт., загальною номінальною вартістю 70 486 500,00 грн.; стягнення процентів за користування купонним доходом та коштами, отриманими від погашення цінних паперів у сумі 1 457 558,50 грн.; стягнення інфляційних нарахувань у сумі 13 536 495,51 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/18784/15 встановлено неправомірність постанови Правління НБУ від 23.06.2015 № 407/БТ про переведення у власність відповідача належних позивачеві цінних паперів, у зв'язку чим позивачем заявлено вимогу про скасування необґрунтованого, на його думку, нарахування відповідачем пені, а також стягнення на підставі статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) збитків у вигляді неотриманих позивачем доходів - купонного доходу за цінними паперами і доходу від погашення цінних паперів. Також заявлено вимогу про стягнення процентів за користування купонним доходом і коштами, отриманими від погашення цінних паперів, та інфляційних нарахувань на підставі статті 625 ЦК України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.10.2016 (суддя Шкурдова Л.М.) позов задоволено частково: стягнуто з НБУ на користь позивача отриманий купонний дохід у розмірі 46 373 816,85 грн., отриманий дохід від погашення цінних паперів у розмірі 245 361 000,00 грн.; визнано за позивачем право власності на цінні папери - державні облігації України UA у кількості 100 695 шт., загальною номінальною вартістю 70 486 500,00 грн. В частині позовних вимог про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та про скасування нарахованої і стягнутої пені в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 (колегія суддів: Шапран В.В. - головуючий, Андрієнко В.В. і Буравльов С.І.) рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2016 скасовано частково, викладено резолютивну частину в новій редакції, згідно з якою позов задоволено частково: стягнуто з НБУ на користь позивача отриманий купонний дохід у розмірі 46 373 816,85 грн., отриманий дохід від погашення цінних паперів у розмірі 245 361 000,00 грн., 3 % річних у розмірі 934 869 грн., інфляційні втрати в розмірі 698 488,14 грн.; визнано за позивачем право власності на цінні папери - державні облігації України UA у кількості 100 695 шт., загальною номінальною вартістю 70 486 500,00 грн. У частині позовних вимог про стягнення решти інфляційних втрат, 3 % річних та про скасування нарахованої та стягнутої пені в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.03.2017 касаційну скаргу НБУ залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 зі справи - без змін.

В ухваленні судових рішень суди попередніх інстанцій виходили з такого:

- при розгляді даної справи встановлено преюдиціальні факти скасування рішенням суду від 25.02.2016 в адміністративній справі № 826/18784/15 постанови Правління НБУ від 23.06.2015 № 407/БТ про переведення у власність НБУ належних Банку державних облігацій України, що є предметом договору застави від 19.09.2014 № 213/09-14/ДОУ в забезпечення виконання зобов'язань Банку як позичальника за укладеним з НБУ кредитним договором від 19.09.2014 № 213/09-14/КТ (далі - Кредитний договір) про надання кредиту в розмірі 285 000 000 грн.;

- державні облігації UA у кількості 100 695 шт. загальною номінальною вартістю 70 486 500,00 грн. не погашені, постанова Правління НБУ від 23.06.2015 № 407/БТ про переведення державних облігацій у власність відповідача визнана незаконною та скасована, а тому зазначені облігації підлягають поверненню позивачу згідно з приписами статей 321, 387 ЦК України;

- подання позову в частині вимог про скасування нарахованої та стягнутої відповідачем пені в розмірі 1 459 604,41 грн. є неналежним способом захисту позивачем своїх прав з огляду на положення статті 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України;

- зазначені обставини є самостійною підставою для відшкодування позивачу збитків, завданих відповідачем прийняттям постанови Правління НБУ від 23.06.2015 № 407/БТ, яку в подальшому було визнано незаконною та скасовано в судовому порядку;

- отримані НБУ під час дії постанови Правління НБУ від 23.06.2015 №407/БТ доходи (купонний дохід в розмірі 46 373 816,85 грн. та дохід від погашення вартості цінних паперів, які є предметом застави, в розмірі 245 361 000 грн.) за правовою природою є збитками, завданими Банку - власнику спірних цінних паперів (державних облігацій України), в розумінні статті 22 ЦК України;

- вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку отриманого прибутку у разі перебування спірних облігацій внутрішньої державної позики у власності Банку, з урахуванням порядку та строків їх погашення та виплати відсоткового доходу за облігаціями;

- в частині стягнення з НБУ сум інфляційних втрат та 3 % річних суд першої інстанції відмовив в позові, зазначивши про відсутність підстав для застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання відповідно до статті 625 ЦК України у правовідносинах з відшкодування збитків.

Водночас суд апеляційної інстанції скасував рішення місцевого господарського суду в частині відмови в позові про стягнення з НБУ сум інфляційних втрат і 3 % річних та позовні вимоги в цій частині задовольнив, посилаючись на те, що: передумовою звернення Банку до суду стало невиконання його вимог від 04.03.2016 за вих. № 06 та від 29.04.2016 за № 9, у тому числі щодо повернення незаконно отриманого НБУ купонного доходу та суми погашення цінних паперів за час дії скасованої рішенням адміністративного суду постанови Правління НБУ від 23.06.2015 № 407/БТ; враховуючи встановлене судом зобов'язання з повернення незаконно отриманого відповідачем купонного доходу та суми погашення цінних паперів, між сторонами існують грошові правовідносини і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, а отже, є грошовим зобов'язанням.

Вищий господарський суд України, зазначаючи, що грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі, визнав обґрунтованим висновок апеляційного господарського суду про те, що на спірні правовідносини поширюється дія положень частини другої статті 625 ЦК України, що дає підстави для застосування до відповідача передбаченої нею відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Разом з тим у постанові Вищого господарського суду України від 16.06.2017 зі справи № 910/12532/16, на яку заявник посилається в обґрунтування неоднакового застосування частини другої статті 625 ЦК України у подібних правовідносинах, суд касаційної інстанції, скасовуючи постанову апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних за користування купонним доходом, 3 % річних отриманих від погашення номіналу цінних паперів, інфляційних втрат та залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, яким у позові в цій частині відмовлено, виходив з того, що дія зазначеної норми не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із заподіянням шкоди.

Також у доданій до заяви про перегляд постанові Вищого господарського суду України від 05.12.2017 зі справи № 922/2958/16 з посиланням на постанову пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках, зокрема, відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Викладене свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права, що призвело до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Забезпечуючи єдність судової практики в цьому питанні, Верховний Суд виходить із такого.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, наведеною нормою передбачено правові наслідки порушення грошових зобов'язань, які існували між сторонами до ухвалення рішення суду.

Грошовим, за змістом статей 524, 533, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Тобто грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Водночас обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема, у випадку відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Отже, дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із відшкодуванням збитків.

Як зазначалося, купонний дохід та дохід від погашення вартості спірних цінних паперів, які позивач просив стягнути з відповідача, є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, а тому Київський апеляційний господарський суд та Вищий господарський суд України дійшли помилкових висновків щодо можливості стягнення з НБУ заявлених сум інфляційних та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, враховуючи наявність між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань.

Враховуючи викладене, заява НБУ про перегляд судового рішення від 28.03.2017 зі справи в частині доводів, які стосуються неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм частини другої статті 625 ЦК України, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обґрунтованою і підлягає в цій частині задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 11125 ГПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) за наявності підстав, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 11116 цього Кодексу, суд має право у разі неправильного застосування судом (судами) норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору скасувати судове рішення (судові рішення) та залишити в силі судове рішення (судові рішення), що було помилково скасовано судом апеляційної та/або касаційної інстанції.

Таким чином, постанова Вищого господарського суду України від 28.03.2017, постанова Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2016 у відповідній редакції підлягають скасуванню у зазначених частинах щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Крім того, в обґрунтування підстав для перегляду судового рішення від 28.03.2017 суду касаційної інстанції до заяви додано копії постанов Верховного Суду України від 23.12.2014 у справі № 3-191гс14, від 24.06.2015 у справі № 6-318цс15, від 07.10.2015 у справі № 6-1622цс15, від 06.07.2016 у справі № 3-576гс-16, від 18.01.2017 у справі № 6-2723цс16, від 06.03.2013 у справі № 6-10цс13, від 09.12.2014 у справі № 3-188гс14, від 28.01.2015 у справі № 3-210гс14, від 18.05.2016 у справі № 3-194гс16, від 18.05.2016 у справі № 6-237цс16, від 11.11.2014 у справі № 21-405а14, від 11.11.2014 у справі № 21-493а14, від 04.02.2015 у справі № 6-233цс14, від 21.01.2015 у справі № 6-215цс14, від 12.07.2017 у справі № 6-1096цс17, від 17.02.2015 у справі № 21-551а14, від 24.02.2015 у справі № 21-34а15, від 16.12.2014 у справі № 21-544а14, від 09.12.2014 у справі № 21-308а14, від 02.12.2014 у справі № 21-530а14, від 14.06.2016 у справі № 21-41а16, від 10.10.2017 у справі № 21-3559а16, Вищого господарського суду України від 08.11.2017 у справі № 917/91/17, від 18.10.2017 у справі № 927/117/17, від 14.11.2017 у справі № 910/10919/16, від 08.11.2017 у справі № 914/150/17, від 21.09.2010 у справі № 38/491, від 29.11.2017 у справі № 906/260/17.

На думку заявника, судами касаційної інстанції неоднаково застосовано положення статей 22, 392 ЦК України, статей 217, 224, 225 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 20 Закону України "Про заставу", статті 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень". Також в заяві НБУ зазначено про невідповідність висновків суду касаційної інстанції у судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах положень статей 15, 16, 22, 392 Цивільного кодексу України, статей 217, 224, 225 ГК України, статті 20 Закону України "Про заставу", статті 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Залишаючи в силі судові рішення місцевого та апеляційного господарських судів щодо визнання за позивачем права власності на цінні папери UA в кількості 100 695 шт., загальною номінальною вартістю 70 486 500,00 грн., Вищий господарський суд виходив з такого:

- у забезпечення зобов'язань Банку за Кредитним договором між Банком та НБУ було укладено договір застави державних облігацій України від 19.09.2014 № 213/09-14/ДОУ (далі - Договір застави), відповідно до пункту 1.1 якого Банк з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором передав у заставу відповідачеві державні облігації України загальною вартістю 325 917 000 грн., а саме державні облігації України UA у кількості 225 222 штуки номінальною вартістю 1 000 грн. за одну штуку балансовою вартістю 1 040,63 грн. за одну штуку із датою погашення - 01.06.2016 та державні облігації UA у кількості 100 695 штук номінальною вартістю 1 000 грн. за одну штуку балансовою вартістю 1 001,57 грн. за одну штуку із датою погашення 14.08.2019 (далі - предмет застави; цінні папери);

- право власності Банку на зазначені цінні папери станом на дату укладення Договору застави підтверджено Біржовими звітами - витягами з Переліку біржових контрактів, укладених на Фондовій біржі ПФТС;

- 23.06.2015 Правлінням НБУ прийнято постанову № 407/БТ, якою переведено у власність відповідача предмет застави за Договором застави;

- постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2016 у справі № 826/18784/15 за позовом Банку до НБУ, за участю третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.07.2016, постанова Правління НБУ від 23.06.2015 № 407/БТ визнана незаконною та скасована;

- підставами визнання незаконною та скасування зазначеної постанови Правління НБУ стало те, що відповідачем здійснено переведення у власність цінних паперів на підставі зазначеної постанови всупереч чинному законодавству щодо визначення справедливої вартості, що надало можливість відповідачу набути у власність майно за заниженою вартістю, оскільки переведення у власність цінних паперів за справедливою вартістю здійснюється лише після встановлення неможливості продажу цінних паперів третім особам, проте, як встановлено судом адміністративної юрисдикції, згідно з публічною інформацією на сайті НБУ (а також інформаційних ресурсів організаторів торгівлі цінними паперами), аукціонних та тендерних пропозицій від відповідача щодо реалізації спірних цінних паперів з даними кодами ISIN, які перебувають в заставі позивача, учасникам ринку не надходило;

- також в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2016 зазначено, що державні облігації UА в кількості 821 395 шт., UА кількості 1 021 733 шт., UА в кількості 100 695 шт., UА в кількості 200 000 шт., UА в кількості 42 395 шт. підлягають поверненню Банку;

- згідно з приписами частини третьої статті 35 ГПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини;

- державні облігації UA у кількості 100 695 шт. загальною номінальною вартістю 70 486 500,00 грн. не погашені, постанова Правління НБУ від 23.06.2015 № 407/БТ про переведення державних облігацій у власність відповідача визнана незаконною та скасована, зазначені цінні папери підлягають поверненню позивачу.

Водночас у справах № 3-191гс14, № 6-318цс15, № 6-1622цс15, № 3-576гс-16, № 6-2723цс16, № 917/91/17, № 927/117/17, які додано в обґрунтування підстав для перегляду судового рішення суду касаційної інстанції, та у справі, яка розглядається, обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а саме статті 392 ЦК України, не можна визнати подібними.

Зокрема, у справі № 927/117/17 Вищим господарським судом України залишено без змін судові рішення, якими відмовлено в задоволенні позову про визнання права власності на під'їзну колію у зв'язку з недоведеністю прав позивача на нерухоме майно.

Постановою Верховного Суду України від 06.07.2016 зі справи № 3-576гс16 залишено в силі рішення судів касаційної та апеляційної інстанцій, якими відмовлено в позові про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва з тієї підстави, що позивачем не доведено будь-якого права на спірне майно.

У справі № 6-318цс15, в якій заявлено позов про визнання права власності на новостворений об'єкт нерухомості, Верховний Суд України погодився з висновком суду першої інстанції про те, що за договорами купівлі-продажу майнових прав позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно, і звернув увагу на необхідність захисту майнових прав позивача, а не права власності, яке ще не виникло.

У справах № 917/91/17, № 6-2723цс16 і № 6-1622цс15 позовні вимоги про визнання права власності не заявлялися.

Що стосується справи № 3-191г14 про визнання права власності на природний газ, постановою Верховного Суду України від 23.12.2014 скасовано постанову Вищого господарського суду України від 18.12.2012, а справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції, що не означає остаточного вирішення спору у справі.

Отже, у зазначених справах різними є як суб'єктний склад сторін, так і підстави позову й фактичні обставини справи, що не підтверджує неоднакове застосування норм матеріального права і невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним в постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, які були підставою для перегляду судового рішення відповідно до пунктів 1 та 3 частини першої статті 11116 ГПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017).

Також НБУ у заяві про перегляд посилається на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним в постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статті 20 Закону України "Про заставу", статті 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Водночас Вищий господарський суд України у постанові від 28.03.2017, про перегляд якої подано заяву, зазначені норми не застосовував, що підтверджується змістом судового рішення, а тому доводи заяви в цій частині є безпідставними.

Щодо неоднакового, на думку заявника, застосування судом (судами) касаційної інстанції статті 22 ЦК України, статей 217, 224, 225 ГК України та щодо невідповідності висновків суду касаційної інстанції у судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах положень зазначених норм, Суд, перевіривши доводи заяви в цій частині, виходить з такого.

За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Частиною другою статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Згідно з приписами частини другої статті 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються господарські санкції, однією з яких є відшкодування збитків.

Відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин повинен відшкодувати спричинені ним збитки суб'єкту, права чи законні інтереси якого були порушені. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата чи пошкодження її майна, а також неотримання доходів, які управнена сторона отримала б при належному виконанні зобов'язання іншою стороною.

Частиною першою статті 225 ГК України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, враховуючи приписи наведеного законодавства, встановлені обставини справи, доведення позивачем розміру купонного доходу і погашення цінних паперів, Вищий господарський суд України визнав обґрунтованими висновки місцевого і апеляційного господарських судів про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з НБУ на користь позивача отриманого відповідачем за час дії незаконної постанови Правління НБУ від 23.06.2015 № 407/БТ купонного доходу та доходу від погашення облігацій.

Водночас порівняння змісту постанов Вищого господарського суду України та постанов Верховного Суду України (№ 906/260/17, № 914/150/17, № 3-188гс14, № 3-210гс14, № 3-194гс16, № 6-237цс16), які додано в обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, зі змістом постанови Вищого господарського суду України, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про подібність спірних правовідносин. Постанову Вищого господарського суду України у справі, що переглядається, прийнято за іншої фактично-доказової бази, ніж у судових рішеннях, наведених для порівняння. Доводи НБУ в зазначеній частині є, по суті, вимогами до Суду самостійно здійснити дослідження доказів у цій справі, їх переоцінку з новим встановленням обставин справи, з'ясувати за результатами такої переоцінки саме порушення, а не неоднакове застосування зазначених норм матеріального права (статті 22 ЦК України, статей 217, 224, 225 ГК України), що не узгоджується з визначеною статтями 11114-11116 ГПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) компетенцією Верховного Суду, розгляд заяв яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Інші доводи, наведені у заяві про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 28.03.2017, фактично зводяться до висловлення незгоди НБУ з тим, що судові рішення зі справи прийняті з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2016, враховуючи, що спір у справі № 826/18784/15 не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин.

У зазначених доводах заявника фактично не йдеться про неоднакове застосування судами (судом) норм матеріального права чи невідповідність судового рішення викладеним в постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 11126 ГПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) Верховний Суд відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, що стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Європейський суд з прав людини, рішення якого згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в Україні, неодноразово зазначав, зокрема і у справі "Устименко проти України", що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" заява № 52854/99).

З огляду на наведене заява НБУ про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 28.03.2017 підлягає задоволенню частково (з урахуванням неоднакового застосування судом касаційної інстанції частини другої статті 625 ЦК України).

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України (в редакції, що діє з 15.12.2017), статтями 11114, 11123- 11126 ГПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017), Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Заяву Національного банку України про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 28.03.2017 зі справи № 910/13057/16 задовольнити частково.

2. Постанову Вищого господарського суду України від 28.03.2017, постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2016 зі справи № 910/13057/16 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Національного банку України 3 % річних в розмірі 934 869,48 грн., інфляційних втрат в розмірі 698 488,14 грн. та 1 660,08 грн. судового збору за подання позову до суду. У задоволенні цієї частини позовних вимог відмовити.

3. У решті постанову Вищого господарського суду України від 28.03.2017, постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2016 зі справи № 910/13057/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Суддя Б. Львов

Суддя І. Булгакова

Суддя В. Селіваненко