КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2018 р. Справа№ 910/397/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

при секретарі Вінницькій Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Лисенко В.О. адвокат за довіреністю від 11.12.2017;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.02.2018 (повна ухвала складена 26.02.2018)

у справі №910/397/18 (головуючий суддя Якименко М.М.)

за позовом Концерну "Міські теплові мережі"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про спонукання укласти договір реструктуризації заборгованості за газ

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2018 у справі №910/397/18 відмовлено в задоволенні заяви Концерну "Міські теплові мережі" про забезпечення позову.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою Концерн "Міські теплові мережі" 07.03.2018 (згідно відмітки календарного штемпелю на конверті) подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову у справі №910/397/18.

Скарга мотивована тим, що судом порушено норми процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки наявні правові підстави для вжиття заходів до забезпечення позову.

20.03.2018 матеріали оскарження, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Київського апеляційного господарського суду та згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Зубець Л.П., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2018 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, розгляд скарги призначено на 17.04.2018.

11.04.2018 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржувану ухвалу без змін.

Позивач явку представників у судове засідання не забезпечив. Про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення ухвали суду.

Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Статтями 269, 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали оскарження, розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Концерн "Міські теплові мережі" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про спонукання укласти договір реструктуризації заборгованості за газ.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, в порушення норм чинного законодавства та Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та тепло генеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" відмовляється укладати з позивачем договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий газ.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов та визнати укладеним з 27.10.2017 року Договір № 1/0210 про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ від 02.10.2017 року в редакції, запропонованій позивачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/397/18, судове засідання (розгляд справи по суті) призначено на 21.02.2018 року.

15.01.2018 позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій він, на підставі ст.ст. 136, 137 ГПК України, просив суд вжити заходи забезпечення поданого позову шляхом:

- зупинення стягнення по виконавчих провадженнях № 51894985 (з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 10.06.2016 р. по справі № 908/654/16), що знаходиться на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України, головний державний виконавець Думанська А.Л. (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13);

- зупинення стягнення по виконавчих провадженнях №51336262 (з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 18.03.2016 р. по справі № 908/997/15-г), що знаходяться на виконанні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України, головний державний виконавець Думанська А.Л. (01001, м. Київ, вуя. Городецького,13);

- заборони відповідачу вчиняти дії. що можуть призвести до примусового стягнення заборгованості згідно рішень суду по справах: № 908/997/15-г (щодо стягнення основного боргу), № 908/2373/15-г, № 908/658/16, № 908/1236/13, № 908/651/16, а саме - заборонити подання до органів виконавчої служби наказів суду про примусове стягнення за рішеннями суду по вказаним справам.

Оскаржуваною ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2018 у справі №910/397/18 відмовлено в задоволенні заяви Концерну "Міські теплові мережі" про забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні зазначеної заяви, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач фактично просить суд зупинити виконавчі провадження та заборонити відповідачу як стягувачу вчиняти дії щодо примусового виконання судових рішень, які набрали законної сили, що суперечить нормам чинного законодавства України, Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практиці Європейського Суду з прав людини.

Київський апеляційний господарський суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції та вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі ст. 173 ГПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;

6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;

7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об'єкти інтелектуальної власності;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

За приписами чинного процесуального кодексу особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою та подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Заходи щодо забезпечення позову обов'язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв'язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Отже, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок щодо утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся з позовом про спонукання відповідача укласти договір реструктуризації заборгованості за газ, яка складається з основного боргу в сумі 301 899 561,74 грн., а також нарахованих пені, процентів річних та втрат від інфляції в сумі 187 759 494,79 грн., яка, як підтверджує сам заявник, була стягнута з позивача за рішеннями судів у справах №№ 908/997/15-г, 908/2373/15-г, 908/654/16, 908/658/16, 908/1236/13, № 908/651/16. Окрім того, виконання вказаних рішень судів було розстрочене.

При цьому позивач вказував про наявність двох відкритих виконавчих проваджень про примусове стягнення з позивача заборгованості за газ: ВП № 51894985 з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 10.06.2016 року у справі № 908/654/16 про стягнення з Концерну "МТМ" 14 794 644,82 грн. основного боргу, 2 267 274.29 грн. пені, 184 481,42 грн. 3% річних, 5 625 236,15 грн. інфляційних втрат; ВП № 51336262 з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 18.03.2016 року у справі № 908/997/15-г про стягнення з Концерну "МТМ" 3 891 978.86 грн. 3% річних, 14 306 357,52 грн. інфляційних втрат тощо.

За доводами заявника, у разі несплати/не повної сплати Концерном "МТМ" заборгованості згідно з розстрочками суду у вищезазначених рішеннях, існує можливість звернення стягувача до виконавчої служби з метою примусового стягнення, а також вчинення виконавчою службою виконавчих дій в межах відкритих виконавчих проваджень.

Також позивач вказував про сплату заборгованості за всіма вказаними рішеннями з урахуванням відстрочення виконання рішень, наданих судом, щомісячно в сумі 16 784 436,74 грн., включаючи визначені судом суми пені, процентів річних та втрат від інфляції, та в якості основної підстави для вжиття заходів до забезпечення позову посилається на неможливість повернення сплачених в період судового розгляду сум.

Таким чином, за доводами позивача невжиття заходів до забезпечення позову у справі № 910/397/18 може істотно ускладнити чи унеможливити поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

За приписами статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009 р., виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 р. №18-рп/2012).

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року №475/97-ВР із змінами і доповненнями ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року, Перший Протокол, протоколи №4 і №7 до Конвенції, підписані від імені України 19 грудня 1996 року та Протоколи №2 і №11 до Конвенції, підписані від імені України 9 листопада 1995 року у м. Страсбурзі із застереженнями.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на доступ до суду включає право на своєчасне виконання рішення (див. рішення у справі "Трихліб проти України", заява N 58312/00, пп. 25 - 32, від 20 вересня 2005 року, у справі "Іммобіліаре Саффі проти Італії", заява N 22774/93, ЄСПЛ 1999-V, п. 66).

В рішенні у справі "Анацький проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що з огляду на невиконання рішення з грудня 2002 року, приблизно два роки та одинадцять місяців, та неспроможність здійснити необхідні заходи для виконання рішення на користь заявника державні органи позбавили п. 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Протоколу N 1 їх практичного змісту. Таким чином, у цій справі п. 1 статті 6 Конвенції та стаття 1 Протоколу N1 були порушені. ("Анацький проти України", N 10558/03, пп. 22 - 23, рішення від 13 грудня 2005 року).

Відповідно до п. 4.2 рішення Європейського суду від 27.07.2004 р. у справі "Ромашов проти України" невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Виходячи з того, що згідно зі ст.1 Конституції України Україна є правовою державою, обов'язковість виконання судових рішень є обов'язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

З урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України, рішення суду по справах №№ 908/997/15-г, 908/2373/15-г, 908/654/16, 908/658/16, 908/1236/13, № 908/651/16, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання та мають бути виконані.

Однак, як зазначалось вище, у заяві про вжиття заходів забезпечення позову у даній справі позивач фактично просить суд зупинити виконавчі провадження та заборонити відповідачу, як стягувачу, вчиняти дії щодо примусового виконання рішень, які на даний час є чинними. Доказів скасування та/або оскарження останніх з підстав незаконності та необґрунтованості заявником суду не надано.

Згідно приписів пункту 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Окрім цього, вжиття такого заходу не входить до повноважень господарського суду першої інстанції і лише суд касаційної інстанції у відповідності до ст. 294 ГПК України наділений правом за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, у разі необхідності вирішити питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії, якщо зупинити його виконання неможливо. Інших підстав зупинення виконання судового рішення чинне господарське процесуальне законодавство не передбачає.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що обрані позивачем заходи забезпечення позову суперечать положенням чинного законодавства, а тому заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову не підлягає до задоволення.

Зазначені висновки місцевого господарського суду в оскаржуваній ухвалі відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами процесуального права, які судом правильно застосовані, а доводи, викладені позивачем у апеляційній скарзі, не спростовують вказаних висновків.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 21.02.2018 у справі № 910/397/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.02.2018 у справі № 910/397/18 - без змін

2. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали оскарження ухвали у справі №910/397/18.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18.04.2018.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк