РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.04.2018Справа № 910/22296/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Яроменко І.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЦ «ЛІВОБЕРЕЖНИЙ»

до Приватного акціонерного товариства «Київ - Дніпровське міжгалузеве

підприємство промислового залізничного транспорту»

про стягнення 24 029,47 грн.

Суддя М.Є. Літвінова

Без повідомлення (виклику) учасників справи

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АТЦ «ЛІВОБЕРЕЖНИЙ» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» (далі - відповідач) про стягнення 24 029,47 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.12.2017 порушено провадження у справі № 910/22296/17, розгляд справи призначено на 12.02.2018 року.

Проте, 15.12.2017 року набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Пунктом 1 частини статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки у справі №910/22296/17 ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в силу частини першої статті 247 Господарського процесуального кодексу України дана справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.02.2018 прийнято рішення здійснювати розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; запропоновано: відповідачу у строк протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали надати суду відзив на позовну заяву; позивачу протягом 5 днів з дня отримання відзиву на позов (якщо такий буде подано) подати відповідь на позов.

12.02.2018 від відповідача надійшла заява про залучення доказів до матеріалів справи.

03.03.2018 відповідачем поданий відзив на позов.

Господарський суд визнав наявні в матеріалах справи документи достатніми для вирішення спору та відповідно до статті 178 Господарського процесуального кодексу України розглянув справу за наявними в ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5, 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Судом також враховано, що згідно з приписами п. 6.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЦ «ЛІВОБЕРЕЖНИЙ» (надалі Позивач) та Приватним акціонерним товариством «Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» (Надалі Відповідач) було укладено Договір про надання послуг з технічного обслуговування автомобілів на умовах відстрочення платежу (надалі Договір).

Відповідно до умов Договору Виконавець (позивач) взяв на себе зобов'язання виконувати за завданням Замовника (відповідача), роботи з ремонту та технічного обслуговування транспортного засобів Замовника, з можливістю використання запасних частин та матеріалів Замовника, а Замовник зобов'язується прийняти виконані роботи (результат роботи Виконавця) та сплатити вартість таких робіт на умовах даного Договору.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що надання послуг здійснюється за зверненням Замовника чи за його попередньою заявкою, яка реєструється в журналі реєстрації заявок.

Пункт 2.3. Договору визначено, що прийом - передача виконаних робіт, за кожною робочою заявкою, оформляється Сторонами шляхом підписання Акту виконаних робіт, який складається у 2-х примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному примірнику для кожної із Сторін.

На підставі укладеного Договору від Відповідача надійшла робоча заявка №ГАЗ0002056 від 10.05.2017 року на надання послуг з технічного обслуговування та ремонту автомобіля марки ГАЗ 5312, державний номер НОМЕР_1, VIN НОМЕР_2.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги Позивач вказує на те, що виконав взяті на себе зобов'язання за Договором з надання послуг з технічного обслуговування та ремонту автомобіля в повному обсязі, про що свідчить Акт виконаних робіт № ГАЗ0002056 від 26.05.2017р., підписаний обома Сторонами та завірений печатками підприємств. Вартість необхідних послуг та використаних запасних частин і матеріалів Виконавця на загальну суму 58 073,77 грн.

На підставі вищевказаного Акту виконаних робіт Позивачем було виставлено рахунок №ГАЗ 0000925 від 26.05.2017р. для оплати.

Відповідно до п.п. 4.2.1. Договору, розрахунки за кожен відремонтований автомобіль або агрегат здійснюється Замовником на умовах відстрочення платежу в безготівковій формі на поточний рахунок Виконавця протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту оформлення (підписання) акту виконаних робіт.

Як зазначив Позивач, Відповідачем було неналежним чином було виконано взяті на себе за Договором зобов'язання, а саме здійснив оплату за надані послуги не в повному обсязі, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 20 073,77 грн.

25.10.2017 Позивачем було надіслано на адресу Відповідача лист - вимогу №105 з проханням погасити заборгованість. Проте, зазначений лист з боку Відповідача було залишено без реагування.

Керуючись положеннями ч. 2 ст. 511, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, позивачем було нараховано пеню в розмірі 2 658,60 грн., 3% річних в розмірі 313,50 грн., 983,60 грн. - інфляційних втрат.

У відзиві на позов відповідач заперечував проти позову в частині нарахування позивачем пені в розмірі 2 658,60 грн., вказуючи на безпідставність та необґрунтованість нарахування останньої.

Відносно основної суми заборгованості, відповідачем було надано платіжне доручення №7158 від 06.02.2018р. що свідчить про оплату заборгованості в розмірі 20073,77грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладені між сторонами Угоди за своєю правовою природою є договорами про надання послуг.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи факт надання позивачем послуг з технічного обслуговування та ремонту автомобіля підтверджується Актом виконаних робіт №ГАЗ 0002056 від 26.05.2017р., підписаний з боку позивача та відповідача.

Підписання відповідачем означеного акту, який є первинним обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і який відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положенню «Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за надані послуги.

За таких обставин, суд вважає, що у відповідача виник обов'язок по сплаті наданих позивачем послуг з технічного обслуговування та ремонту автомобіля за вищевказаним актом та на підставі виставленого позивачем рахунку №ГАЗ 0000925 від 26.05.2017 року.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Таким чином, оскільки відповідач прийняв надані позивачем послуги з технічного обслуговування та ремонту автомобіля, однак в обумовлені Договором строки не сплатив повністю їх вартість, відповідно виник борг, який на момент звернення позивача до суду з позовною заяву становив 20 073,77 грн.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що після порушення провадження у справі, відповідачем було подано заяву про долучення до матеріалів справи доказу сплати основної суми боргу в розмірі 20 073,77 грн, а саме оригінал платіжного доручення №7158 від 06.02.2018.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі № 910/22296/17 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України в частині стягнення основного боргу у розмірі 20 073,77 грн, які були сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості після порушення провадження у справі, за відсутністю предмету спору. Що стосується заявлених позивачем вимог в частині стягнення пені в сумі 2 658,60 грн, суд зазначає наступне.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) статті 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини 2 та 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Позивач керуючись положеннями ч. 2 ст. 511 Цивільного кодексу України, здійснив нарахування пені в розмірі 2658,60 грн.

Суд вважає таке нарахування безпідставним та нормативно необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Виходячи із змісту ч. 2 ст. 551 ЦК України, тільки договірна неустойка може визначатися як у вигляді грошової суми, так і у виді іншої майнової цінності.

Законна неустойка може бути встановлена виключно в грошовій формі.

При цьому законна неустойка може бути встановлена не тільки законом, як відповідним нормативно-правовим актом, що приймається Верховною радою України, але і іншими актами цивільного законодавства.

Таким чином, в даному випадку застосування до відповідача такого виду відповідальності, як неустойка в розумінні ч. 2 ст. 511 Цивільного кодексу України, є неправомірним, оскільки даний вид неустойки не є, ані договірним, ані законним.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 2658,60грн.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Судом перевірено розрахунок 3% річних в розмірі 313,50 грн та інфляційних втрат в розмірі 983,60 грн, в зв'язку з чим суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення останніх.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, факт порушення відповідачем строків оплати виконаних робіт за договором виконання робіт №19/09/2016 від 19.09.2016 року належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований, відтак, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню частково за розрахунком суду.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЦ «ЛІВОБЕРЕЖНИЙ» () до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» () про стягнення 24 029,47 грн задовольнити частково.

2. В частині стягнення суми боргу в розмірі 20 073,77 грн закрити провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Київ - Дніпровське МППЗТ» (02092, м. Київ, вул. Алма - Атинська, б. 37; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЦ «ЛІВОБЕРЕЖНИЙ» (02217, м. Київ, вул. Драйзера, б. 10; ) 313,50 грн (триста тринадцять гривень 50 коп.) - 3% річних, 983,60 грн (дев'ятсот вісімдесят три гривні 60 коп.) - інфляційні втрати, 1424,00 грн (одна тисяча чотириста двадцять чотири гривні 00 коп.) - судовий збір.

4. В частині стягнення суми пені в розмірі 2 658,60 грн відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

6. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 20.04.2018 року.

Суддя М.Є. Літвінова