РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.04.2018Справа № 910/822/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромспецтехно»

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Стрийський вагоноремонтний завод» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

про визнання одностороннього правочину недійсним, а Договору про надання послуг з організації перевезень вантажів продовженим.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Корсун Ю.Ю, за довіреністю № Ц/3-047/215-17 від 22.12.2017; Янів М.В., за довіреністю б/н від 30.10.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрпромспецтехно» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Стрийський вагоноремонтний завод» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання одностороннього правочину недійсним, а Договору про надання послуг з організації перевезень вантажів продовженим.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.03.2016 між ТОВ «Укрпромспецтехно» та ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «Стрийський вагоноремонтний завод» Публічного ПАТ «Українська залізниця» укладено договір № СВРЗ-05-(П-18/03)-16-06/ю про надання послуг з організації перевезень вантажів. 10.12.2017 на електронну адресу позивача надійшов лист № 1753 від філії «Стрийський вагоноремонтний завод» ПАТ «Українська залізниця» з повідомленням про дострокове розірвання договору № СВРЗ-05-(П-18/03)-16-06/ю про надання послуг з організації перевезень вантажів з вимогою до 15.12.2017 передати по актах приймання-передачі вагони, що перебувають у власності філії, які використовуються позивачем для перевезень вантажів по території України по станціях відвантаження. Зважаючи, що до моменту отримання листа про розірвання договору в односторонньому порядку та передачу вагонів, від відповідача на адресу позивача не надходило жодних претензій щодо виконання умов договору про надання послуг з організації перевезень вантажів № СВРЗ-05-(П-18/03)-16-06/ю від 29.03.2016, позивач вважає дії відповідача невмотивованими та такими, що не відповідають вимогам закону та умовам договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2018 судом залишено позовну заяву без руху та зобов'язано позивача усунути недоліки.

14.02.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків, відповідно до якої, позивачем усунуто недоліки, зазначені в ухвалі Господарського суду міста Києва від 30.01.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, поставлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.03.2018.

16.02.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромспецтехно» про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2018 у задоволенні заяви ТОВ «Укрпромспецтехно» про забезпечення позову відмовлено.

27.02.2018 представником позивача подано заяву вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромспецтехно» про вжиття заходів забезпечення позову повернуто заявнику.

12.03.2018 представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

19.03.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції. Забезпечення проведення відеоконференції відповідач просить доручити Господарському суду Львівської області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2018 в задоволенні клопотання Філії «Стрийський вагоноремонтний завод» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції відмовлено.

20.03.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції. Забезпечення проведення відеоконференції відповідач просить доручити Господарському суду Львівської області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 в задоволенні клопотання Філії «Стрийський вагоноремонтний завод» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції відмовлено.

22.03.2018 представником відповідача подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

02.04.2018 представником відповідача подано клопотання про закриття провадження у справі.

У судове засідання 02.04.2018 представники сторін з'явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2018 у задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Стрийський вагоноремонтний завод» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про закриття провадження у справі відмовлено.

У підготовчому засіданні, призначеному на 02.04.2018, суд вчинив всі дії, визначені частиною другою статті 182 ГПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Зважаючи на наведене, за результатами підготовчого засідання, призначеного на 02.04.2018, судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.04.2018.

18.04.2018 представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки неявка у судове засідання відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, враховуючи відсутність підстав для відкладення розгляду справи визначених ст. 202 ГПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності представника позивача, який повідомлений про розгляд справи належним чином та явка якого, не визнавалась обов'язковою.

В судовому засіданні 20.04.2018 судом розпочато розгляд справи по суті.

Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 20.04.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

29.03.2016 між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі Філії «Стрийський вагоноремонтний завод» (далі - виконавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромспецтехно» (далі - замовник, позивач) укладено Договір про надання послуг з організації перевезень вантажів № СВРЗ-05(П-18/03)-16-06/10 (далі - Договір), за умовами якого, виконавець від свого імені та за рахунок замовника надає послуги з організації перевезень вантажів шляхом надання на піввагонів (далі - вагонів), балансоутримувачем яких є виконавець.

Відповідно до п. 1.2 Договору кількість вагонів для здійснення послуги, їх номери, модель, дата та станція початку здійснення перевезення, дата та станція повернення вагону після здійснення перевезення відображаються в актах подачі/повернення вагонів.

Згідно з п. 3.1 Договору розмір ставки за кожен ваго за кожну добу періоду надання послуг визначається протоколом узгодження договірної ціни, який є невід'ємною частиною цього Договору (додаток 1).

У відповідності до п. 3.5 Договору період надання послуг починається з дати подачі вагонів під навантаження, що відображається а Акті подачі/повернення вагонів (додаток 2). Доставка вагонів до станції навантаження вказаній в заявці замовника здійснюється за рахунок виконавця. Період надання послуг закінчується датою підписання Акту повернення вагонів на ст. Стрий Регіональної філії «Львівської залізниці» ПАТ «Укрзалізниця», або іншу станцію в межа України, узгоджену між Замовником та виконавцем (додаток 2). Доставка вагонів до ст. Стрий Регіональної філії «Львівської залізниці» ПАТ «Укрзалізниця», або іншої станції в межах України, узгодженої між замовником та виконавцем здійснюється за рахунок замовника.

Дія Договору може бути припинена у випадку закінчення терміну дії, за згодою сторін або в інших випадках передбачених чинним законодавством України (п. 6.1 Договору).

За умовами пункту 6.2 Договору, якщо жодна із сторін за 30 днів до закінчення строку дії Договору не вимагатиме припинення або перегляду його умов, Договір вважається продовженим на той самий термін на тих самих умовах.

Договір набирає чинності з дати підписання обома сторонами та діє строком на один рік, в частині проведення розрахунків за надані послуги - до повного здійснення розрахунків (п. 10.1 Договору).

04.12.2017 між сторонами укладено Додаткову угоду № 3 до Договору, якою сторони дійшли згоди внести зміни в Додаток № 1 та виклали пункт 10.1 Договору у новій редакції.

Відповідно до п. 10.1 Договору (з урахуванням Додаткової угоди № 3 від 04.12.2017) Договір набирає чинності з дати підписання обома сторонами та діє до 31.12.2018, в частині проведення розрахунків за надані послуги - до повного здійснення розрахунків.

Листом від 07.12.2017 № 1753, відповідач повідомив позивача про дострокове розірвання договору та вимагав в термін до 15.12.2017 передати по актах приймання-передачі вагони, власності філії.

Позивач зазначає, що до моменту отримання листа про розірвання Договору в односторонньому порядку, від відповідача на адресу позивача не надходило жодних претензій щодо виконання умов Договору, а відтак дії відповідача є невмотивованими та такими, що не відповідають вимогам закону та умовам Договору, в зв'язку з чим, позивач просить визнати продовженим Договір на строк до 31.12.2018 та визнати недійсним односторонній правочин, оформлений листом відповідача від 07.12.2017 про дострокове розірвання Договору.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Укладений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно зі ст. ст. 173, 174, 175 ГК України (ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для сторін.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг, а відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Статтею 905 ЦК України унормовано, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 10.1 Договору (з урахуванням Додаткової угоди № 3 від 04.12.2017) Договір набирає чинності з дати підписання обома сторонами та діє до 31.12.2018, в частині проведення розрахунків за надані послуги - до повного здійснення розрахунків.

Листом від 07.12.2017 № 1753, відповідач повідомив позивача про дострокове розірвання договору та вимагав в термін до 15.12.2017 передати по актах приймання-передачі вагони, власності філії.

Згідно із частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано Главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів встановлено Главою 20 Господарського кодексу України

Пунктом 7 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів

Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частина 3). До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (частина 5).

Виходячи з положень вищезазначеної статті, лист сторони договору може вважатися одностороннім правочином, у випадку, якщо він породжує, змінює чи припиняє права та обов'язки обох сторін договору.

Відповідно до ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

В силу приписів ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 651 Цивільного кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

При цьому, з Листа від 07.12.2017 № 1753, вбачається, що відповідач повідомив позивача про дострокове розірвання договору без наведення будь-яких положень як Договору так і норм чинного законодавства, які б надавали відповідачу право на дострокове розірвання Договору.

Проте, ані умовами Договору, ані нормами чинного законодавства які регулюють спірні правовідносини не передбачено права відповідача, як сторони договору, на одностороннє розірвання Договору шляхом направлення спірного листа.

Відповідач в свою чергу, в процесі розгляду справи також не навів підстав які б надали йому право на одностороннє розірвання Договору.

Враховуючи викладене, оскільки, ані умовами Договору, ані нормами законодавства не передбачено права відповідача на одностороннє розірвання Договору, Лист відповідача від 07.12.2017 № 1753 про розірвання Договору не є одностороннім правочином, оскільки викладені в ньому положення не змінюють прав та обов'язків ні позивача, ні відповідача, а нормами чинного законодавством не передбачено можливості визнання недійсними листів.

Відтак правові підстави для визнання недійсним Листа про розірвання договору, який не є одностороннім правочином, відсутні.

Також, згідно ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частинами 2-3 статті 188 Господарського кодексу України передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне, зокрема, змінити договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні, яка у двадцятиденний строк після одержання такої пропозиції повідомляє іншу сторону про результати її розгляду.

Судом також встановлено, що на день вирішення спору сторонами не укладалось будь-яких змін до договору в частині погодження розірвання Договору, протилежного сторонами не доведено.

Відповідно до частин 4-5 статті 188 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Доказів того, що відповідач звертався до суду з позовом про розірвання Договору не подано, а відтак Договір, враховуючи внесені до нього зміни Додатковою угодою № 3 від 04.12.2017 в частині строку його дії, є чинним, що сторонами не спростовано.

Водночас, статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

У розумінні зазначених приписів суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає порушене право, а матеріалами справи не підтверджено порушення позивача з боку відповідачів, то відсутність порушеного права позивача також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Окрім того, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні приписів ст. 15, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Заявлені вимоги позивача про визнання Договору продовженим є фактично вимогами про встановлення факту та не можуть бути предметом спору і самостійно розглядатись в справі, оскільки встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Приписами ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи встановлені вище обставини, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин викладених у позові та порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, приймаючи до уваги обраний позивачем спосіб захисту, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог, в зв'язку з чим, судовий збір покладається на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 24.04.2018

Суддя О.А. Грєхова