РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.04.2018Справа № 910/21714/17
Господарський суд міста Києва у складі судді Ярмак О.М., при секретарі судового засідання Коноплянко Л.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" (50095, Дніпропетровська обл., місто Кривий Ріг, ВУЛ.ОРДЖОНІКІДЗЕ, будинок 1)

до Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельний будинок "Брянківська Вугільна Компанія" (04050, м.Київ, ВУЛИЦЯ СІЧОВИХ СТРІЛЬЦІВ, будинок 77, кімната 716)

про стягнення 561 569,70 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Желєзняк Л.В. за дов.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "АрселорМіттал Кривий Ріг" звернулось до Господарського суду міста Києва із вказаним позовом про стягнення 561 569,70 грн. безпідставно набутих коштів в порядку ст. 1212 ЦК України, посилаючись на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю Торгівельний будинок "Брянківська Вугільна Компанія" безпідставно невиконано зобов'язання щодо складання податкових накладних та їх реєстрації за результатом здійснення між позивачем та відповідачем поставки товарів за договором поставки № 2745 від 12.06.2015, а також не здійснено перерахування до Державного бюджету України вказаних грошових коштів, як податку на додану вартість, що свідчить про безпідставне їх утримання.

Ухвалою суду від 07.12.2017 порушено провадження у справі № 910/21714/17, розгляд справи призначено на 23.01.2018.

22.01.2018 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, вказуючи, що оспорювана сума податку на додану вартість не може вважатися отриманою відповідач без достатніх правових підстав та збереженою в себе за рахунок позивача, оскільки набувачем спірних коштів є Державний бюджет України. При цьому, відповідачем не заперечує, що проведена між сторонами господарська операція з постачання продукції підлягає оподаткуванню і відповідач має право на нарахування податку та складання податкових накладних.

Ухвалою суду від 23.01.2018 у зв'язку з набранням нової редакції з 15.12.2017 Господарського процесуального кодексу України, судом вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі; підготовче засідання у справі призначено на 13.02.2018.

12.02.2018 позивач подав відповідь на відзив, в якій зауважує, що відповідач не заперечує факту нездійснення реєстрації податкових накладних, натомість вказує про їх складання та включення суми ПДВ до податкової декларації за звітний період. За стверджуваннями позивача, включення сум ПДВ до податкової декларації відповідача не свідчить про факту сплати/перерахування вказаних коштів до Державного бюджету України, тобто знаходяться у розпорядженні відповідача без достатньої правової підстави, тобто спір має місце між двома господарюючими суб'єктами з приводу безпідставно отриманих коштів.

Ухвалою суду від 13.02.2018 продовжено термін підготовчого провадження та оголошено перерву на 27.03.2018.

06.03.2018 через канцелярію суду відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що спірна сума податку на додану вартість утримується на користь Державного бюджету України, то саме він є набувачем вказаних коштів, а не позивач, і будь-які претензії щодо нарахування, сплати і повернення податку на додану вартість не можуть пред'являтись позивачем; у задоволенні позову просить відмовити.

Ухвалою суду від 27.03.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.04.2018.

У судовому засіданні 24.04.2018 представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві.

У судовому засіданні 24.04.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ст. 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

12.06.2015 року між позивачем - Публічним акціонерним товариством «АрселорМіттал Кривий Ріг» (покупець за договором) та відповідачем -Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Брянківська Вугільна Компанія» (продавець за договором) було укладено договір №2745, за умовами якого, відповідач зобов'язався передати у власність позивача вугілля, іменоване за договором - Продукція, забезпечивши надання послуг з її транспортування, в обсязі та за цінами, зазначеними у Специфікації(ях) до даного Договору, а покупець - прийняти продукцію і здійснити оплату у порядку, передбаченому даним договором.

Пунктом 10.4 договору визначено, що договір вступає в дію з 12.06.2015 і діє по 31.12.2015 або до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по даному договору, в залежності від того, яка з вказаних подій настане раніше.

У Специфікації № 1 від 12.06.2015 до договору № 2745 встановлено договірну кількість та вартість товару: вугілля АШ, кількість 3000 тог, на суму 6 060 000,00 грн. та 1 212 000,00 грн. ПДВ, всього 7 272 000,00 грн., строк поставки з 15.06.2015 по 15.07.2015,, умови поставки, умови оплати: протягом 10 календарних днів з дати поставки та дати надання продавцем документів, зазначених у пунктах 3.5, 3.6 та 3.7 договору; пакет документів з товаром: рахунок-фактура на товар, копії залізничних квитанцій, податкові накладні, акт прийому-передачі, оригінал сертифіката якості.

Додатковою угодою № 1 від 14.07.2015 до договору сторони визначили строк поставки товару з 15.06.2015 по 31.07.2015 - 300 тн+/-10%.

Матеріалами справи встановлено та сторонами підтверджено, що на виконання умов договору відповідачем було здійснено поставку товару по договору та виставлено для оплати рахунки № 1/119 від 10.07.2015 на суму 2 530 563,89 грн. (у т.ч. ПДВ 421 760,65 грн.), № 1/121 від 25.07.2015 на суму 838 854,29 грн. ( у т.ч. ПДВ 139 809,24 грн.), які позивач за платіжними дорученнями № від 27.07.2015 на суму 2530563,89 грн. та № від 04.08.2015 на суму 838 854,29 грн. оплатив у повному обсязі.

Спір у справі виник у зв'язку із тим, що за стверджуваннями позивача, при здійсненні поставки товару по договору, продавцем до вартості товару було включено податок на додану вартість (ПДВ) за ставкою 20% в розмірі 561 569,70 грн., проте відповідачем (продавцем) по вказаних операціях на суму ПДВ не складені та не зареєстровані податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних, що суперечить положеннями Податкового кодексу України, вказані кошти не надійшли до Державного бюджету України і відповідач продовжує їх утримувати без достатньої правової підстави, а тому вказані кошти підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України.

Відповідач проти стягнення вказаних коштів на користь позивача заперечує, вказує, що вони набуті на підставі договірних відносин за договором поставки №2745 від 12.06.2015, а тому не можуть бути стягнені на користь позивача на заявленій підставі, при цьому зазначає про складання податкових накладних № 40 від 11.07.2015 та № 32 від 25.07.2015 відповідно по спірній поставці, та включення спірної суми ПДВ до податкової декларації за звітний податковий період - липень 2015 року.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, в силу частини 2 вказаної норми, зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, із змісту вищевказаної норми вбачається, що для з'ясування, чи набула особа відповідного зобов'язання, визначеного статтею 1212 ЦК України, необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов'язання: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього підстав.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що спірна сума коштів ПДВ була перерахована позивачем відповідачу за платіжними дорученнями № від 27.07.2015 на суму 2530563,89 грн. та № від 04.08.2015 на суму 838 854,29 грн. вартості отриманого позивачем за договором № 2745 від 12.06.2015 вугілля, до яких включено 561 569,70 грн. ПДВ, що унеможливлює застосування ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки є підстава отримання та здійснення операцій з коштами - правочин.

Положеннями ст.187, 201 Податкового кодексу України, на яку посилається позивач, дійсно визначено порядок, строки та обов'язок платника податку надати покупцю податкову накладу та здійснити її реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних не пізніше 15 календарних днів, наступних за датою їх складання.

Також судом взято до уваги той факт, що відповідачем у своїх запереченнях також не підтверджує факт реєстрації відповідних податкових накладних, у т.ч. доданих до відзиву, № 40 від 11.07.2015 та № 32 від 25.07.2015 в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Крім того, 10.08.2015 Державною податковою інспекцією в Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві було прийнято рішення №16/11 «Про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Брянківська Вугільна Компанія», податковий номер 39264809», проте постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.12.2016 року по справі № 826/1851/16 вказане рішення фіскального органу визнано протиправним та скасовано, і набрало законної сили.

При цьому, суд зазначає, що предметом розгляду даного спору безпідставне отримання відповідачем суми 561 569,70 грн. податку на додану вартість, яку позивач просить стягнути на його користь в порядку ст. 1212 ЦК України, тобто в межах заявлених вимог та наданої господарським судам юрисдикції, суд розглядає даний спір щодо наявності/відсутності підстав для стягнення спірної суми в рамках договірних відносин сторін, проте позбавлений права в порядку господарського судочинства встановити факт порушення відповідачем податкового законодавства України та відповідальності останнього за нездійснення оформлення, реєстрації у визначеному порядку відповідних податкових накладних на господарські операції з позивачем.

Матеріалами справи доведено та позивачем не спростовано, що спірна сума коштів була включена продавцем до вартості товару і набута останнім за платіжними дорученнями, за якими здійснено оплату товару по договору № 2745 від 12.06.2015, який сторонами не розірваний та не визнаний недійсним. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Отже, оскільки зазначені кошти набуті за наявності достатньої правової підстави то положення статті 1212 Цивільного кодексу до даних правовідносин не застосовуються.

Твердження позивача про неотримання Державним бюджетом України вказаних коштів внаслідок неправомірних дій відповідача не є правовою підставою в силу закону чи будь-яких цивільних відносин із перерахування спірних коштів позивачу.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно положень ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження заявлених вимог.

Стосовно посилань сторін на практику Верховного Суду України, то зазначені у наданих постановах відносини не є аналогічними даному спору.

Проаналізувавши положення чинного законодавства та наявні в матеріалах справи докази, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог в зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

Відповідно до ст.129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 165, 232-233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено: 25.04.2018

Суддя О.М.Ярмак