ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 922/2876/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи заяву Заступника Генерального прокурора про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 14.06.2017 року у справі № 922/2876/16

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківенергоприлад",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство освіти та науки України,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державний навчальний заклад "Харківське вище професійне училище № 6",

про визнання недійсним договору та повернення майна,

Учасники справи: не викликалися та не повідомлялися.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області (далі - Регіональне відділення ФДМУ) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, у якій просив:

- визнати недійсним договір оренди № 5974-Н від 05.10.2015, укладений між Регіональним відділенням ФДМУ та товариством з обмеженою відповідальністю "Харківенергоприлад" (далі - Товариство);

- зобов'язати Товариство звільнити окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення: кімнати №№ 55, 56, 57, 58, 64, 65 на першому поверсі 4-поверхової будівлі учбово-виробничих майстерень (інв. № 10310017, літ. "Ц/2-4"), загальною площею 205,1 кв. м, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, що знаходяться на балансі державного навчального закладу "Харківське вище професійне училище № 6" (далі - Училище), вартістю згідно з незалежною оцінкою станом на 10.06.2015 - 323 000,00 грн. та повернути їх Регіональному відділенню ФДМУ.

Позовні вимоги прокурор, посилаючись на норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського кодексу України, Закону України "Про освіту", Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Закону України "Про Фонд державного майна України" та Закону України "Про приватизацію державного майна" обґрунтовував тим, що передача в оренду приміщень навчального закладу для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, є незаконною, у зв'язку із чим, спірний договір оренди підлягає визнанню недійсним, а приміщення - поверненню розпоряднику майна.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 25.10.2016 (суддя Добреля Н.С.) в позові відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 (колегія суддів: Гетьман Р.А., Россолов В.В., Тихий П.В.) рішення Господарського суду Харківської області від 25.10.2016 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.06.2017 (головуючий суддя: Кравчук Г.А., судді: Алєєва І.В., Дроботова Т.Б.) постанову апеляційного суду залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд, з яким також погодився й апеляційний суд, виходив, з того, що спірні приміщення не використовувались та не можуть використовуватись у навчально-виховному процесі, а тому у відповідності до законодавства України можуть здаватись в оренду з метою отримання додаткових джерел фінансування навчального закладу.

14.06.2017 Вищий господарський суд України залишив касаційну скаргу Заступника прокурора Харківської області без задоволення, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 без змін.

14.12.2017 року заява Заступника Генерального прокурора про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 14.06.2017 у справі № 922/2876/16 була направлена до Верховного Суду України.

У заяві Заступник Генерального прокурора просить скасувати постанову Вищого господарського суду України від 14.06.2017, постанову апеляційного господарського суду від 22.03.2017, рішення місцевого господарського суду від 25.10.2016, яким у позові відмовлено повністю, прийняти нове рішення про повне задоволення позову.

В обґрунтування заяви додані копії постанов Вищого господарського суду України від 25.10.2017 у справі № 904/1530/16, від 17.10.2017 у справі №922/2128/16, від 03.10.2017 у справі №911/19/17, в якій, на думку заявника, по-іншому застосовано одні й ті самі норми матеріального права у подібних правовідносинах.

31.01.2018 заява про перегляд була отримана Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2018 року у справі № 922/2876/16 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

За приписами підпункту 1 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІІ) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у господарських справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

15.02.2018 суд постановив ухвалу про допуск справи до провадження, відкрив провадження за заявою стягувача, витребував матеріали даної справи.

Відповідно до положень частини 2 статті 11122 ГПК України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017) після надходження витребуваних матеріалів справи та завершення інших підготовчих дій суддя-доповідач виносить ухвалу про призначення справи до розгляду Верховним Судом України.

26.03.2018 Верховний Суд постановив ухвалу про прийняття справи №922/2876/16 до провадження та здійснення її перегляду без повідомлення та виклику учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені заявником доводи, Верховний Суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ст.111-16 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній на момент подачі заяви про перегляд:

"Заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана виключно з таких підстав:

- неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах."

Відповідно до ч.1 ст.111-23 Господарського процесуального кодексу України в редакції до 15.12.2017:

"Справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, визначеними розділом XII1 цього Кодексу, з особливостями, встановленими цим розділом."

Згідно зі ст.111-7 наведеного Кодексу у зазначеній редакції:

"Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції."

Таким чином, в силу вищенаведених норм саме перевірка і переоцінка доказів та встановлення по новому фактичних обставин справи не відноситься до повноважень Верховного Суду при перегляді судових рішень з підстав неоднакового застосування норм матеріального справа.

Заява Заступника Генерального прокурора подана з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Аргументуючи своє ствердження, заявник посилається на постанови Вищого господарського суду України від 25.10.2017 у справі №904/1530/16, від 17.10.2017 у справі №922/2128/16, від 03.10.2017 у справі №911/19/17.

В зазначених постановах, на думку заявника, по-іншому, ніж в постанові по справі №922/2876/16, застосовано норми матеріального права, а саме ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту"

Верховний Суд зазначає, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове правове регулювання спірних відносин.

Дослідивши постанови Вищого господарського суду України від 14.06.2017 у справі №922/2876/16, від 25.10.2017 у справі № 904/1530/16, від 17.10.2017 у справі №922/2128/16, від 03.10.2017 у справі №911/19/17 Верховний Суд констатує, що вони є подібними за предметом спору, змістом позовних вимог, але суттєво відрізняються за обсягом фактичних обставин, встановлених судами, і тому не можуть вважатися такими, що прийняті у подібних правовідносинах.

У справі, яка розглядається, заявник вважає, що оскільки передача в оренду приміщень навчального закладу для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, є незаконною, у зв'язку із чим, спірний договір оренди підлягає визнанню недійсним, а приміщення - поверненню розпоряднику майна. При цьому здійснює свої посилання на норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського кодексу України, Закону України "Про освіту", Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Закону України "Про Фонд державного майна України" та Закону України "Про приватизацію державного майна".

Прокурор в обґрунтування як своїх позовних вимог, вказує на те, що об'єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти, а тому передача будь-яких приміщень навчальних закладів в оренду суб'єктам господарювання для проведення господарської діяльності не пов'язаної з наданням освітніх послуг прямо заборонена законом. Невикористання навчальним закладом спірного приміщення для навчального процесу не свідчить про неналежність цього приміщення до об'єкту освіти та не позбавляє його спеціального статусу, як приміщення навчального закладу, та не є підставою правомірності надання його в оренду, оскільки заборона використання такого приміщення з іншою метою встановлена на законодавчому рівні.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд, з яким також погодився й апеляційний, вказав про те, що ст. 61 Закону України "Про освіту", ст.51 Закону України "Про професійно-технічну освіту" передбачена можливість залучення додаткових джерел фінансування навчальних закладів, зокрема, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання, які тимчасово не використовуються у навчально-виховній,навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Так, ВГСУ в оскаржуваній постанові зазначено, що на час передачі спірних нежитлових приміщень в оренду вони були вільні, в учбовому процесі не використовувались. Доказів того, що приміщення, які орендуються Товариством за Договором, використовувалися або можуть використовуватися у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, як закладу освіти, матеріали справи не містять. Натомість судами було встановлено, що приміщення, надані в оренду Товариству, розташовані окремо від приміщень, що використовуються під час практичних занять, тривалий час не використовуються. Фактично дані приміщення з моменту передачі будівлі (колишній цех № 180) від державного підприємства "Завод ім. Малишева" до Училища для організації виробничих майстерень ніколи не використовувались в навчальному процесі.

Окрім того, в оскаржуваній постанові зазначено, що як було додатково встановлено судом апеляційної інстанції, між Училищем та Товариством 05.01.2016 було укладено Угоду про співробітництво, предметом якої є проведення оглядових екскурсій на виробництво для учнів, залучення молоді до новітніх досліджень та розробок у сфері електротехнічного обладнання, потенційна можливість випускників, які мають високі показники успішності, проходити стажування або бути працевлаштованим на підприємстві відповідача після завершення навчання. Співробітництво в рамках даної Угоди здійснюється на безоплатній основі, враховуючи взаємовигідний характер для обох сторін та загальну користь від такого співробітництва для суспільства (п. п. 1.1, 1.2.2 Угоди). Основною метою співробітництва для Сторін є пропаганда наукового прогресу та досягнень вітчизняного виробництва, поширення новітніх технологій, взаємодопомога, обмін інформацією, досвідом, отримання учнями практичних навиків у професії та ознайомлення їх з останніми досягненнями науки і техніки, підвищення престижності робітничих професій, з огляду на зниження попиту серед молоді на робітничі, інженерні спеціальності та враховуючи матеріальну базу та технічні можливості відповідача.

Також ВГСУ вказав, що відповідач своєчасно та в повному обсязі сплачує орендну плату за Договором, кошти орендної плати використовуються на утримання та ремонт Училища, для поліпшення умов перебування та навчання учнів навчального закладу. Крім того, згідно умов Договору значна частина коштів орендної плати у розмірі 70 % щомісячно спрямовується до Державного бюджету України.

Отже, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про те, що спірні приміщення не використовувались та не можуть використовуватись у навчально-виховному процесі, а тому у відповідності до законодавства України можуть здаватись в оренду з метою отримання додаткових джерел фінансування навчального закладу.

Разом з тим, у наданій для порівняння копії постанови Вищого господарського суду України у справі №904/1530/16 за позовом Луцької місцевої прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа Луцький національно-технічний університет про визнання недійсним договору, зобов'язання звільнити приміщення та повернення майна, суд касаційної інстанції дійшов наступних висновків.

Так, Вищий господарський суд України у постанові зазначив, що не погоджується з висновком апеляційного господарського суду та вважає рішення місцевого суду правомірним та обґрунтованим, оскільки за умовами договору орендар використовує об'єкт оренди не за визначеним чинним законодавством цільовим призначенням навчального закладу, а відповідно до профілю власної виробничої діяльності, з метою торгівлі непродовольчими товарами, що суперечить ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" та в силу ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання оспорюваного договору та додаткових угод до нього недійсними та як наслідок повернення орендованого майна орендодавцеві.

У постанові від 17.10.2017 по справі №922/2128/16 скасовуючи рішення попередніх судових інстанцій та приймаючи нове рішення про задоволення позову заступника прокурора Харківської області, суд касаційної інстанції вказав, що у даному випадку, приміщення гуртожитку Ліцею мають цільове призначення - забезпечення житлом учнів навчального закладу і можуть використовуватися для здійснення діяльності, яка пов'язана із забезпеченням належних житлових та соціально-побутових умов учнів (як-то: проведення культурно-масових заходів, навчання, спортивних занять, відпочинку, медичного і побутового обслуговування). Передача спірного приміщення гуртожитку Ліцею суб'єкту господарювання для здійснення власної господарської (підприємницької) діяльності, яка не пов'язана із забезпеченням належних житлових та соціально - побутових умов учнів суперечить вимогам чинного законодавства, а саме ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", що помилково не було враховано у вирішенні спору судами попередніх інстанцій. Касаційний суд звернув увагу на те, що хоча окремі учні (студенти) Ліцею користуються платними послугами перукарні , але це не дає підстав стверджувати, що дана перукарня, яка розміщується в орендованому приміщенні, призначена саме для соціально-побутового обслуговування студентів, які проживають у такому гуртожитку.

Крім того, у постанові ВГСУ від 03.10.2017 по справі №911/19/17, суд касаційної інстанції не погоджуючись з висновком апеляційного господарського суду та залишаючи в силі рішення місцевого суду зазначив про те, що , що відповідно до вимог законодавства, а саме ч.5 ст.63 Закону України "Про освіту", спірне приміщення може передаватись в оренду виключно для діяльності, пов'язаної з навчальним процесом, натомість відповідно до Договору № 28/2016 це приміщення використовується з метою розміщення відділення банку, а не для цілей, пов'язаних з навчально-виховним процесом. Касаційний суд, посилаючись на Закон України "Про позашкільну освіту" дійшов висновку, що спірне приміщення - комунальне майно, частина будівлі позашкільного навчального закладу - Центру творчості дітей та юнацтва міста Ірпеня, може передаватись в оренду виключно для діяльності, пов'язаної з навчальним процесом.

Таким чином, Верховний Суд доходить висновку, що рішення у зазначених справах прийнято залежно від установлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин кожної справи, які відрізняються від обставин у справі, що розглядається, а тому зазначені постанови не є підтвердженням неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у розумінні ст. 111-16 ГПК України .

При цьому, Верховний Суд приймає до уваги, що постановою Верховного Суду України від 27.05.2015 року по справі №925/1800/13 (№ 3-165гс15) було відмовлено у задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 14 травня 2014 року.

Провадження по даній справі було порушено за позовом прокурора м. Умані в інтересах держави в особі відділу освіти Уманської міської ради, який, посилаючись на те, що 17 липня 2009 року між відділом комунального майна Уманської міської ради та Уманською стоматологічною поліклінікою укладено договір оренди нежитлового приміщення, розташованого у нежитловій будівлі Уманської міської гімназії, яка перебуває на балансі відділу освіти Уманської міської ради, вважав, що зазначений договір укладено з порушенням законодавства про освіту, оскільки здача в оренду приміщень загальноосвітніх навчальних закладів для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Підставою відмови ВСУ було зазначено, що, рішення у зазначених прокурором справах прийнято залежно від установлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин кожної справи, які відрізняються від обставин у справі, що розглядається, а тому зазначені постанови не є підтвердженням неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у розумінні ст.111-16 ГПК України.

Виходячи з вищевикладеного, з дотриманням передбачених Розділом XII2 ГПК України в редакції, що діяла до 15.12.2017р. меж перегляду судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про те, що обставини, на які посилається Заступник Генерального прокурора в обґрунтування заяви, не отримали підтвердження.

Відповідно до частини 1 статті 11126 ГПК України в редакції, яка діяла до 15.12.2017р., заява про перегляд судових рішень господарських судів не підлягає задоволенню, якщо обставини, які стали підставою для перегляду судового рішення у справі, не підтвердилися.

З огляду на викладене, у задоволенні заяви Заступника Генерального прокурора про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 14.06.2017 року у справі № 922/2876/16 слід відмовити.

Керуючись пп. 1 п. 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції, яка діє з 15 грудня 2017 року, статтями 11116, 11123, 11124, 11126 ГПК України в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви Заступника Генерального прокурора про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 14.06.2017 року у справі № 922/2876/16 відмовити.

Постанову Вищого господарського суду України від 14.06.2017 року у справі № 922/2876/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський