ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року м. ОдесаСправа № 915/938/13
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Ярош А.І.

суддів: Принцевської Н.М.., ОСОБА_1.

секретар судового засідання Молодов В.С.,

за участю представників сторін:

Від позивача - ОСОБА_2В,, довіреність № б/н, дата видачі : 17.01.18;

Від відповідача - ОСОБА_3, довіреність № б/н, дата видачі : 26.03.18;

від відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 акціонерного товариства УКРАЇНСЬКА ІННОВАЦІЙНА КОМПАНІЯ

на ухвалу господарського суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року

у справі № 915/938/13

за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5,

про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_6 керівника ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю Миколаївський бізнес центр Олександрівський

за позовом ОСОБА_4 акціонерного товариства УКРАЇНСЬКА ІННОВАЦІЙНА КОМПАНІЯ

до ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю Миколаївський бізнес центр Олександрівський

про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 14.10.2014 року позов задоволено.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю Миколаївський бізнес центр Олександрівський на користь позивача ОСОБА_4 акціонерного товариства Український інноваційний банк в особі Миколаївського центрального відділення ОСОБА_4 акціонерного товариства Український інноваційний банк: 16 664 903, 52 грн. заборгованості за кредитними договорами №12-041037 від 28.10.2004 року, №12-061008 від 28.10.2006 року, №12-080201 від 22.02.2008 року; 68 820, 00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду віл 31.03.2015 року апеляційну скаргу ТзОВ Миколаївський бізнес центр Олександрівський залишено без задоволення. Рішення господарського суду Миколаївської області від 16.10.2014 року у справі № 915/938/13 змінено..

Стягнуто з ТзОВ "Миколаївський бізнес центр "Олександрівський" на користь ОСОБА_4 акціонерного товариства "Український інноваційний банк" в особі Миколаївського центрального відділення публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк":

а). за кредитним договором № 12-041037 від 28.10.2004 р.:

- проценти за користування кредитними коштами в сумі 72 790 грн.;

- пеню за порушення строків погашення кредиту в сумі 24 141 грн. 90 коп.;

- пеню за порушення строків погашення процентів в сумі 5 973 грн. 92 коп.

б). за кредитним договором № 12-061008 від 28.10.2006 р.:

- борг в сумі 7238000 грн.;

- проценти за користування кредитними коштами в сумі 1 923 565 грн. 90 коп.;

- пеню за порушення строків погашення кредиту в сумі 51.206 грн. 43 коп.;

- пеню за порушення строків погашення процентів в сумі 137.681 грн. 84 коп.

в). за кредитним договором № 12-080201 від 22.02.2008 р.

- борг в сумі 6 278 921 грн. 45 коп.;

- проценти за користування кредитними коштами в сумі 793 262 грн. 13 коп.;

- пеню за порушення строків погашення кредиту в сумі 102.207 грн. 36 коп.;

- пеню за порушення строків погашення процентів в сумі 37.152 грн. 59 коп.,

г). 68 820 грн. понесених витрат на сплату судового збору за подання позову.

23.04.2015 року на виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 31.03.2015 року було видано відповідний наказ .

Наказ господарського суду Миколаївської області від 23.04.2015 року предявлено до виконання до органу ДВС.

На підставі заяви про відкриття виконавчого провадження ПАТ Український інноваційний банк від 28.01.2016 року № 19 (том 8, арк. 202-203) старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_5 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 50016987 від 04.02.2016 року по виконанню наказу господарського суду Миколаївської області від 23.04.2015 року № 915/938/13 (том 10, арк. 73-74). Надано боржнику семиденний термін на добровільне виконання рішення суду.

12.02.2018 старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 (далі Відділ ДВС) звернувся до Господарського суду Миколаївської області з поданням від 23.01.2018 № 20.1/50016987/17 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_6 керівника товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївський бізнес центр Олександрівський (далі ТОВ МБЦ Олександрівський), яке є боржником у даній справі.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 13.02.2018 року відмовлено повністю в задоволенні подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_6 керівника ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю Миколаївський бізнес центр Олександрівський.

27.02.2018р. до Одеського апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_4 акціонерного товариства УКРАЇНСЬКА ІННОВАЦІЙНА КОМПАНІЯ на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 13.02.2018 року у справі № 915/938/13, в якій позивач не погоджується з оскаржуваною ухвалою, вважає, що вона прийнята судом з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. 4 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» та порушення норм процесуального права, та просить Скасувати ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ ОСОБА_5 про тимчасове обмеження ОСОБА_6 у праві виїзду за межі України до виконання зобовязань за рішенням суду у даній справі.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним.

З прийняттям 02.06.2016 змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), Законом надано право державному виконавцю у процесі здійснення виконавчого провадження, у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобовязань за рішенням.

Так, відповідно до п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

З аналізу наведеної норми слідує, що звернення до суду, зокрема, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника боржника - юридичної особи за межі України - це ОБОВЯЗОК, а не право державного виконавця у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду.

Однак, скаржник зауважує, що суд першої інстанції приймаючи свою необґрунтовану Оскаржувану ухвалу, замість того, аби сприяти виконанню обовязкового судового рішення у справі №915/938/13 та присікти ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду, він (суд) фактично сприяє боржнику у продовженні ухиленні від виконання рішення суду.

На переконання апелянта, необґрунтованим є висновок суду про те, що вирішення питань про тимчасове обмеження у праві виїзду керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням суду, регулюється виключно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», яка в свою чергу не передбачає застосування обмеження громадянина України, який є керівником боржника, у праві виїзду за межі України.

При цьому, апелянт наголошує, що норми Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3857-ХІІ в жодній редакції, починаючи з 1994 року так і в редакції чинній з 06.02.2018, ніколи не містили таких підстав, як застосування обмеження громадянина України, який є керівником боржника, у праві виїзду за межі України, при цьому це ніколи не слугувало підставою для відмови у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням, оскільки це питання врегульоване спеціальними норами Закону України «Про виконавче провадження», а саме п. 19 ч. 2 ст. 18 вказаного Закону.

Також скаржник вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на ст. 337 ГПК України, оскільки вказана норма протирічить вимогам п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», яка на відміну від ст. 337 ГПК України є спеціальною, а тому й підлягає першочерговому застосуванню.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі дійшов хибного висновку про те, що «відкриття боржником нових рахунків, без надання доказів руху коштів по цим рахункам не є доказом ухилення боржника від погашення заборгованості в ході примусового виконання рішення суду», що суперечить приписам ч. 4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Судом не враховано, що законодавцем на законодавчому рівні було закріплено підстави, що свідчили про умисне невиконання (ухилення від виконання) судового рішення - це відкриття боржником нових рахунків, що в своє чергу вже є беззаперечним доказом ухилення боржника від виконання судового рішення та не потребує додаткового доказування.

Також суду були надані докази незаконного відчуження боржником свого нерухомого майна під час дії постанови про арешт всього нерухомого майна Боржника та оголошення заборони його відчуження, шляхом несанкціонованого втручання в роботу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

В додаткових поясненнях до апеляційної скарги від 23.03.18 року позивач зазначає, що ТОВ «МБЦ «Олександрійський» в особі керівника ОСОБА_6 під час дії постанови державного виконавця про арешт коштів боржника від 01.03.2016 року 6 разів відкривав нові рахунки в різних банківських установах, отримував прибуток та не здійснив жодного платежу в рахунок погашення заборгованості.

Наведене, на думку апелянта, є беззаперечним доказом свідомого вчинення ОСОБА_6, як керівником боржника, дій направлених на невиконання Наказу Господарського суду Миколаївської області від 23.04.2015 виданого на виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 31.03.2015 у справі №915/938/13.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 13.03.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі №915/938/13.

У відзиві на апеляційну скаргу від 30.03.2018 року ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю «Миколаївський бізнес центр «Олександрівський» заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає ухвалу суду першої інстанції від 13.02.18 року законною та обґрунтованою.

Так, відповідач пояснює, що державним виконавцем передано на примусову реалізацію майно товариства без жодних перешкоджань з боку боржника.

Ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків, у зв'язку з чим і здійснюється примусове виконання.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обов'язок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на державного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Крім того, відповідач зауважує, що на даний час директором ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю «Миколаївський бізнес-центр «Олександрівський» є ОСОБА_8

В судове засідання 17.04.18 року не зявився представник ДВС, хоча повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи належним чином. Оскільки Державна виконавча служба України не скористалась своїм правом на участь в судовому засіданні, явка представників сторін не визнавалась обовязковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи без участі ДВС.

Додаткових заяв та клопотань заявлено не було.

Відповідно до вимог ст.ст.240, 283 ГПК України, в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до статті 326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 18 Закону визначено, що держаний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 14.10.2014 року позов задоволено, стягнуто з відповідача ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю Миколаївський бізнес центр Олександрівський на користь позивача ОСОБА_4 акціонерного товариства Український інноваційний банк в особі Миколаївського центрального відділення ОСОБА_4 акціонерного товариства Український інноваційний банк: 16 664 903, 52 грн. заборгованості за кредитними договорами №12-041037 від 28.10.2004 року, №12-061008 від 28.10.2006 року, №12-080201 від 22.02.2008 року; 68 820, 00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду віл 31.03.2015 року апеляційну скаргу ТзОВ Миколаївський бізнес центр Олександрівський залишено без задоволення. Рішення господарського суду Миколаївської області від 16.10.2014 року у справі № 915/938/13 змінено.

23.04.2015 року на виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 31.03.2015 року було видано відповідний наказ, який було предявлено позивачем до виконання до органу ДВС 28.01.2016 року.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_5 від 04.02.2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 50016987 по виконанню наказу господарського суду Миколаївської області від 23.04.2015 року № 915/938/13.

Надано боржнику семиденний термін на добровільне виконання рішення суду.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_5 від 04.02.16 накладено арешт на все майно боржника у межах суми звернення стягнення 16 733 723,52 грн.

Постановою від 29.02.2016 стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 1 673 372,36 грн.

Судовою колегією встановлено, що постановами від 01.03.2016, 26.01.2017, 26.04.2017, 08.06.2017, 13.07.2017, 12.01.2048 накладався арешт на грошові кошти, які знаходились на нових рахунках, відкритих боржником у банківських установах після відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на кошти.

Відповідно до ч.4 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо після накладення виконавцем арешту на кошти боржника - юридичної особи у банках чи інших фінансових установах боржник умисно не виконує судового рішення і відкриває нові рахунки в банках чи інших фінансових установах, виконавець надсилає відповідним правоохоронним органам матеріали для притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.

Отже, встановлені обставини справи свідчать про те, що боржником всупереч вимогам щодо заборони передбаченої ст.52 Закону, неодноразово відкривались нові рахунки у банках, про що 31.07.2017 року державним виконавцем направлено подання до Головного управління національної поліції в Миколаївській області.

12.02.2018 старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 (далі Відділ ДВС) звернувся до Господарського суду Миколаївської області з поданням від 23.01.2018 № 20.1/50016987/17 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_6 керівника товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївський бізнес центр Олександрівський (далі ТОВ МБЦ Олександрівський), яке є боржником у даній справі.

Подання обґрунтовано: 1) посиланням на ухилення боржника від виконання судового рішення в даній справі, що знаходиться на виконанні у Відділі ДВС, а саме: невиконання ТОВ МБЦ Олександрівський судового рішення у строк, наданий для самостійного його виконання; неодноразове відкриття ТОВ МБЦ Олександрівський, після накладення державним виконавцем арешту на рахунки боржника, нових рахунків у нових банківських установах; використання боржником грошових коштів, що містяться на його рахунках, на інші цілі, ніж погашення заборгованості за судовим рішенням у даній справі; 2) посиланням на п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України Про виконавче провадження (далі Закон), ч. 4 ст. 6 та п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України та ст. 337 ГПК України.

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно приписів ст.15 Закону, сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення.

Боржником у даній справі є юридична особа - ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю Миколаївський бізнес центр Олександрівський.

Судова колегія вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що норма Закону України «Про виконавче провадження» не є спеціальною щодо вирішення питань, порушених у поданні, тому що порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розвязання спорів у цій сфері визначено Законом України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України в редакції, чинній з 06.02.2018., а тому останній є спеціальним законом.

З цього приводу судова колегія зазначає, що державний виконавець при здійсненні своєї діяльності, а саме з примусового виконання судового рішення, керується Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.1 зазначеного Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, саме положення Закону України «Про виконавче провадження» є спеціальними стосовно вирішення питань, порушених державним виконавцем у поданні в рамках виконавчого провадження.

Пунктом 19 ч.3 ст.18 Закону визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до п.8 ч. 24 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року N 2147-VIII, який вступив в силу з 15.12.2017 року, у частині третій статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" у пункті 19 слова "чи керівника боржника - юридичної особи" виключено.

Однак, відповідно до ч.1 Прикінцевих положень зазначеного Закону, вищезазначена норма вступає в законну силу через 30 днів із дня опублікування Державною судовою адміністрацією України повідомлення про початок функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів у газеті "Голос України" до пункту 19 частини третьої статті 18 будуть внесені зміни, передбачені підпунктом 8 пункту 24 § 1 розділу 4 Закону України від 03.10.2017 р. N 2147-VIII).

Судовою колегією встановлено, що повідомлення про початок функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів у газеті "Голос України" ще не було опубліковано, отже, зміни не вступили в законну силу.

Отже, приписами вищевказаної норми пункту 19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено право державного виконавця в установлених випадках звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника боржника - юридичної особи за межі України, як захід примусу боржника до виконання рішення суду.

За таких обставин, неправомірним є посилання суду першої інстанції на те, що Законом України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України визначено вичерпний перелік підстав, за яких право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, та до яких не входить обмеження керівника боржника у праві виїзду за межі України.

З викладених підстав, судова колегія доходить висновку про те, що ухвала господарського суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року у справі № 915/938/13 прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Разом з тим, розглянувши подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_6 керівника ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю Миколаївський бізнес центр Олександрівський по суті, судова колегія доходить наступних висновків.

Так, у поданні державний виконавець просить про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_6 керівника ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю Миколаївський бізнес центр Олександрівський до виконання зобовязань по виконавчому провадженню №50016987 з примусового виконання наказу №915/938/13 від 23.04.2015 року.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 16.04.2018 року, керівником ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю Миколаївський бізнес центр Олександрівський з 26.03.2018 року являється ОСОБА_8.

Отже, хоча суд апеляційної інстанції розглядає законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції станом на час її ухвалення, судова колегія зазначає, що наразі ОСОБА_6 вже не являється керівником боржника, що виключає можливість застосування щодо нього приписів пункту 19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_6 не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки ОСОБА_6 вже не являється директором боржника, отже, обмеження його у праві виїзду за межі України не матиме звязку із виконанням судового рішення по даній справі, а відтак у задоволенні подання державного виконавця від 12.02.2018 року слід відмовити.

Відповідно до ч. 4 ст.277 ГПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія доходить висновку про необхідність зміни мотивувальної частини ухвали господарського суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року у справі № 915/938/13 у звязку з неправильним застосуванням норм матеріального права та викладення її в редакції даної постанови судової колегії.

Разом з тим, оскільки подання державного виконавця від 12.02.2018 року не підлягає задоволенню з підстав зміни директора боржника, відтак резолютивна частина ухвали викладена вірно, тому підстав для скасування ухвали в частині відмови у задоволенні подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_6 керівника ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю Миколаївський бізнес центр Олександрівський - не вбачається.

Керуючись статтями 270, ч.1 п.4, ч.2,4 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства УКРАЇНСЬКА ІННОВАЦІЙНА КОМПАНІЯ задовольнити частково.

Ухвалу господарського суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року у справі № 915/938/13 змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції постанови суду апеляційної інстанції.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено 19.04.2018 року.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя К.В. Богатир

Суддя Н.М. Принцевська