РІШЕННЯ

Іменем України

17 квітня 2018 року Справа №927/197/18

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Демидової М.О., за участю секретаря судового засідання Матюшенко Н.О., розглянувши матеріали справи за позовом Служби зовнішньої розвідки України, вул. Нагірна, 24/1, м. Київ, 04107

до Фізичної особи - підприємця Тарасенка Анатолія Володимировича, АДРЕСА_1

про стягнення 8999,64 грн.

Представники сторін:

від позивача: не прибув;

відповідача: не прибув;

встановив:

Службою зовнішньої розвідки України подано позов до фізичної особи - підприємця Тарасенка Анатолія Володимировича про стягнення пені у сумі 4833 грн. 14 коп., штрафу у сумі 4166 грн. 50 коп., що утворились внаслідок неналежного, за доводами позивача, виконання відповідачем умов укладеного сторонами договору на постачання товарів за державні кошти № 254/17 від 05.05.2017.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 20.03.2018 відкрито спрощене позовне провадження у справі №927/197/18, розгляд справи по суті призначено на 17.04.2018, 14 год. 00 хв.

Позивач явку свого повноважного представника у засідання суду не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового розгляду справи судом повідомлялися належним чином шляхом надсилання за його юридичною адресою ухвали господарського суду, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення №403 від 21.03.2018 - позивачу.

28.03.2018 на адресу Господарського суду Чернігівської області підприємством зв'язку повернуто поштове відправлення, а саме ухвала суду, надіслана судом відповідачеві за даним позовом - фізичній особі - підприємцю Тарасенку Анатолію Володимировичу (юридична адреса: АДРЕСА_1), із зазначенням причини повернення: "за закінченням встановленого строку зберігання".

Відповідно до ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до ч. 6 п. 4 с. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Таким чином, сторони у справі належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання.

Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

05.05.2017 сторонами у справі укладений договір поставки товарів за державні кошти №254/17 (далі за текстом - договір) (а.с. 8-11), у відповідності з умовами пункту 1.1якого постачальник (відповідач у справі) зобов'язався поставити лічильники води відповідно до специфікації, що є невд?ємною частиною договору, а замовник (позивач у справі) зобов?язався прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.3 договору ціна, найменування (асортимент), кількість товару обумовлюється у додатку №1 «Специфікація», який додається до договору і є його невід?ємною частиною.

У пункті 3.2 договору зазначено, що сума договору складає 16666 грн. 00 коп. без ПДВ.

Додатком №1 до договору («Специфікація») сторони погодили кількість товару - 12 шт. загальною ватрістю 16666 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 4.2 договору розрахунок за товар здійснюється замовником лише за фактично отриманий товар на підставі пред?явлених постачальником рахунків на оплату та видаткової накладної, з можливістю відстрочки платежу до кінця бюджетного року при наявності бюджетних прихначень на ці цілі.

Пунктом 6.3.2, 6.3.6 договору постачальник зобов?язаний надати товар у розпорядження замовника разом з усіма документами, необхідними для того, щоб прийняти поставку на умовах договору. Забезпечити поставку товару у строки встановлені договором.

Відповідно до п. 5.1 договору поставка товару постачальником здійснюється у визначене замовником місце поставки до 02.06.2017.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що він набирає чинності з моменту підписання і діє щодо бюджетних зобов?язань до 31.12.2017, а стосовно інших зобов?язань, взятих сторонами за договором - до повного їх виконання.

На виконання умов договору за накладною №42 від 18.05.2017 відповідачем здійснено поставку товару, а позивачем прийнято у кількості 9 одиниць на суму 11966 грн. 00 коп. (а.с. 19). Решта товару у кількості 3 одиниці відповідачем поставлено не було.

Як зазначив позивач, відповідач листом від 09.06.2017 №1109 повідомив позивача про неможливість поставки залишку товару у зв?язку з відсутністю його у виробника.

Відповідно до п. 6.2.4 договору у разі невиконання (відмови у виконанні) зобов?язань постачальником замовник має право в односторонньому порядку розірвати договір, шляхом письмового повідомлення постачальника.

03.07.2017 позивачем направленого на адресу відповідача лист №16/4/1425 з повідомленням відповідача про розірвання договору в односторонньому порядку на підставі п. 6.2.4 договору (а.с. 18).

Позивач звернувся до відповідача з претензією №5/3/1728 ПБ від 01.12.2017 з вимогою про сплату штрафних санкцій (а.с. 15-17). Претензія залишена відповідачем без відповіді.

Пунктом 7.2 договору сторони передбачили, що за порушення строку поставки товару замовнику, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 1% вартості договору за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів, постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вказаної вартості договору.

Як встановлено у п. 7.4 договору у разі одностороннього розірвання договору з підстав невиконання (відмови від виконання) взятих зобов?язань постачальником, останній зобов?язується сплатити на користь замовника штраф у розмірі 25% від ціни договору не пізніше ніж за 5 робочих днів до погодженої сторонами дати розірвання.

Позивачем у зв'язку з порушенням відповідачем строку поставки товару нараховано пеню згідно п.7.2 договору у розмірі 4833 грн. 14 коп. за період прострочення з 05.06.2017 по 03.07.2017.

З посиланням на п. 7.4 договору позивачем заявлено до стягнення з відповідача 25 % штрафу у розмірі 4166 грн. 50 коп.

Заперечень на позов відповідач у встановлений судом строк не надав.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову у повному обсязі з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Укладений між сторонами договір на постачання товарів за державні кошти № 254/17 від 05.05.2017 за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, а сторонами у справі не спростовано, що на виконання умов укладеного між сторонами договору відповідачем здійснено поставку товару (лічильники) позивачу у кількості 9 шт. на суму 11966 грн. 00 коп. Решта товару у кількості 3 шт. відповідачем поставлена не була.

З викладеного вище вбачається порушення відповідачем визначеного пунктом 5.1 договору строку поставки товару - до 02.05.2017, оскільки відповідно до умов договору та додатку №1 до нього («Специфікація») товар мав бути поставлений у кількості 12 шт. на суму 16666 грн. 00 коп.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами абз.3. ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором.

У пункті 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Позивачем у зв'язку з порушенням відповідачем строку поставки товару нараховано пеню згідно п.7.2 договору у розмірі 4833 грн. 14 коп. за період прострочення поставки товару з 05.06.2017 по 03.07.2017.

Суд, перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, дійшов висновку, що зазначене нарахування здійснено відповідно до умов укладеного сторонами договору та чинного законодавства, а відтак такі вимоги підлягають задоволенню та стягненню на користь позивача.

Є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, й вимога позивача про стягнення з відповідача відповідно до пункту 7.4 договору штрафу у розмірі 25% у зв?язку з одностороннім розірванням договору з підстав невиконання (відмови від виконання) взятих зобов?язань постачальником, що складає 4166 грн. 50 коп.

Відповідач не спростував належними доказами позицію позивача.

Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі з покладенням на відповідача судових витрат у справі на підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Тарасенка Анатолія Володимировича, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1 на користь Служби зовнішньої розвідки України, вул. Нагірна, 24/1, м. Київ, 04107, код 33240845, пеню у сумі 4833 грн. 14 коп, штраф у сумі 4166 грн. 50 коп., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1762 грн. 00 коп.

В судовому засіданні 17.04.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

3. Згідно зі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 Господарського процесуального кодексу України .

Дата складення та підписання повного рішення - 23.04.2018.

Суддя Демидова М.О.