ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2018р. справа № 905/2260/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівРадіонової О.О. Зубченко І.В., Чернота Л.Ф.
при секретарі судового засідання Бреславець Л.М.
за участю представників: від позивача:ОСОБА_5, адвокат, свідоцтво НОМЕР_3 від 20.06.2012р.
від відповідача : Воробйов А.О., особисто Терещенко К.І., адвокат, свідоцтво №6 від 04.04.2017р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Воробйова Анатолія Олексійовича м. Маріуполь, Донецька область
на рішення господарського суду Донецької області
від07.11.2017 року (повний текст рішення складено та підписано 07.11.2017р. у м. Харкові)
по справі№905/2260/17 (суддя Курило Г.Є.)
за позовом до відповідача проФізичної особи-підприємця ОСОБА_8 м. Маріуполь, Донецька область Фізичної особи-підприємця Воробйова Анатолія Олексійовича м. Маріуполь, Донецька область визнання договору оренди №1 від 01.12.2015р. припиненим з 01.06.2017р.; зобов»язання прийняти нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за актом прийому передачі протягом 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили

В С Т А Н О В И В:

29.09.2017р. позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_8 м.Маріуполь, Донецька область звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Воробйова Анатолія Олексійовича м.Маріуполь, Донецька область про визнання договору оренди №1 від 01.12.2015р. припиненим з 01.06.2017р.; зобов»язання прийняти нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за актом прийому передачі протягом 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили (а.с.3-4).

Рішенням господарського суду Донецької області від 07.11.2017р. у справі №905/2260/17 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 м.Маріуполь, Донецька область до Фізичної особи-підприємця Воробйова Анатолія Олексійовича м.Маріуполь, Донецька область про визнання договору оренди №1 від 01.12.2015р. припиненим з 01.06.2017р.; зобов»язання прийняти нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за актом прийому передачі протягом 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили задоволені частково.

Зобов»язано Фізичну особу-підприємця Воробйова Анатолія Олексійовича м.Маріуполь, Донецька область прийняти від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 м.Маріуполь, Донецька область нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за актом приймання передачі протягом 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 42- 44).

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимога позивача щодо зобов»язання відповідача прийняти нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за актом прийому передачі протягом 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили, відповідає вимогам чинного законодавства та умовам договору оренди про обов»язки орендаря повернути орендоване приміщення після закінчення строку дії договору, а відтак підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про визнання договору оренди №1 від 01.12.2015р. припиненим з 01.06.2017р., місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що визначена вимога не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, а відтак не підлягає задоволенню.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, відповідач, Фізична особа-підприємець Воробйов Анатолій Олексійович м.Маріуполь, Донецька область звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Донецької області від 07.11.2017р. по справі № 905/2260/17, в якій просить суд скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, зупинити виконання за наказом №905/2260/17 від 20.11.2017р. у виконавчому провадженні №55356243 від 12.12.2017р., який видано на виконання рішення господарського суду Донецької області від 07.11.2017р. по даній справі, що знаходиться на виконанні Лівобережного ВДВС м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області до моменту набуття чинності рішення апеляційної інстанції (а.с.64-67).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у позові, оскільки при вирішенні спору неповно з»ясовані обставини справи, порушені норми процесуального права та не вірно застосовані норми матеріального права, а саме судом залишено поза увагою положення ст.764 ЦК України та не вірно вирішено питання про стягнення судового збору з відповідача при вирішенні спору у даній справі.

У скарзі апелянт також звертає увагу суду на те, що він укладав угоду просто з фізичною особою ОСОБА_8, на момент укладеного спірного договору та до 16.11.2017р. був приватним підприємцем та сплачував єдиний податок за надання в оренду приміщень з тих коштів, що отримував.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 20.02.2018р. у справі №905/2260/17 (головуючий суддя (доповідач) Марченко О.А., судді Попков Д.О., Стойка О.В.) Фізичній особі-підприємцю Воробйову Анатолію Олексійовичу м. Маріуполь, Донецька область поновлено пропущений процесуальний строк для подачі апеляційної скарги на рішення господарського суду Донецької області від 07.11.2017р. у справі №905/2260/17, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Воробйова Анатолія Олексійовича м.Маріуполь, Донецька область на рішення господарського суду Донецької області від 07.11.2017р. у справі № 905/2260/17, зобов'язано позивача до 12.03.2018р. включно надати відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання скаржнику, зупинено дію рішення господарського суду Донецької області від 07.11.2018р. у справі № 905/2260/17 (а.с.63).

12.03.2018р. на адресу Донецького апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд відмовити у задоволені апеляційної скарги у повному обсязі та залишити рішення господарського суду Донецької області від 07.11.2017р. по справі №905/2260/17, який судом апеляційної інстанції розглянутий, прийнятий до уваги та залучений до матеріалів справи (а.с.111-114).

Згідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2018р., у зв»язку з прийняттям 27.02.2018р. Вищою радою правосуддя рішення про звільнення з посади судді Марченко О.А., який є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі, визначено наступний склад судової колегії: головуючий суддя Радіонова О.О., судді Зубченко І.В., Чернота Л.Ф. (а.с. 109).

Згідно ухвали Донецького апеляційного господарського суду від 26.03.2018р. розгляд апеляційної скарги призначено на 17.04.2018р. о 09-30 год. (а.с.134-135).

До початку розгляду справи на адресу суду надійшла відповідь на відзив від апелянта, яка судом розглянута, прийнята до уваги та залучена до матеріалів справи (а.с.142-143).

Через канцелярію суду апелянтом було подано клопотання про витребування доказів, яке судом апеляційної інстанції залишено без розгляду виходячи з вимог ст.269 ГПК України.

Відповідно до п.9 розділу Х1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу в новій редакції (набрав чинності з 15.12.2017р.), справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Керуючись вказаними приписами, апеляційна скарга у межах даної справи розглянута судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими ГПК України в редакції від 15.12.2017р.

Відповідно до вимог ст.ст. 222, 223 ГПК України судом під час розгляду даної справи здійснювалося повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та було складено протокол судового засідання.

Апелянт у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити у повному обсязі.

Позивач у судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити судове рішення без змін, а також клопотав про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу згідно наданого розрахунку суми судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується витягом з ЄДР (а.с. 11-13).

Відповідач, фізична особа-підприємець Воробйов Анатолій Олексійович (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується витягом з ЄДР (а.с. 14-17).

З матеріалів справи вбачається, 01.12.2015р. між приватним підприємцем Воробйовим Анатолієм Олексійовичем (за договором - Орендодавець, далі - відповідач) та ОСОБА_8 (за договором - Орендар, далі - позивач), було укладено договір №1 оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає строком на 18 місяців у користування нежитлове приміщення, загальною площею 47,1м.кв., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п.1.1 договору) (а.с.9).

Цільове призначення приміщення - зоомагазин (п.1.2 договору).

Розділом 2 договору сторони визначили права та обов»язки орендодавця.

Відповідно до п.2.1 договору орендодавець надає приміщення орендарю за актом приймання-передачі, у якому зазначається технічний, санітарний та протипожежний стан приміщення на момент здавання в оренду.

Розділом 4 договору встановлений порядок розрахунків.

За зазначеним приміщенням сторонами узгоджується договірна орендна плата у розмірі 4700грн у місяць (п.4.1.договору).

Договір вступає в силу з дня передачі приміщення на термін 18 місяців до 01 червня 2017 року. Дія договору закінчується після передачі приміщення по акту прийому-передачі (п.7.1.-7.2.договору).

Договір підписаний сторонами у встановленому порядку.

На виконання умов договору, відповідач передав, а позивач прийняв 01.12.2015р. у користування нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Площа орендованого приміщення складає 47,1 метрів квадратних, що підтверджується відповідним Актом приймання-передачі об'єкта оренди від 01.12.2015р. (а.с.10).

В матеріалах справи містяться повідомлення (за договором оренди №1 від 01.12.2015р.) від 21.08.2017р., 31.08.2017р., 25.09.2017р., в яких орендар повідомив орендодавця, що нежитлове приміщення АДРЕСА_1, орендоване за договором оренди №1 від 01.12.2015р. звільнено орендарем та просив останнього: вважати договір оренди №1 від 01.12.2015р. таким, що припинив свою дію; просив прийняти орендоване приміщення за актом приймання - передачі та провести всі необхідні взаєморозрахунки, а саме з орендної плати та витрат на комунальні послуги; узгодити час передачі приміщення (а.с.26, 28, 29, 31).

Дані повідомлення були направлені на адресу ПП Воробйова Анатолія Олексійовича, які наявні у матеріалах справи (а.с.27, 30, 32).

13.10.2017р. орендарем, ОСОБА_8 та Об»єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Київська-62» складено Акт про звільнення приміщення від 13.10.2017р., в якому зазначено, що приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 звільнено орендарем ОСОБА_8 (а.с.25).

Позивач зазначає у позові, про те що, згідно умов договору оренди нежитлового приміщення №1 від 01.12.2015р. строк оренди встановлений з 01.12.2015р. по 01.06.2017р. та наміру про продовження означеного договору він не має, про що повідомляв відповідача. Таким чином, позивач, з посиланням на приписи ч. 2 ст. 795 ЦК України, просить суд визнати договір оренди №1 від 01.12.2015р. припиненим з 01.06.2017р. та зобов»язати відповідача прийняти нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за актом прийому передачі протягом 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили.

Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є укладення господарського договору та інших угод.

Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Згідно ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір оренди договір №1 оренди нежитлового приміщення від 01.12.2015р. за своєю правовою природою є договором майнового найму (оренди).

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Загальні положення про найм (оренду) передбачені главою 58 Цивільного кодексу України.

Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов"язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 ЦК України).

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частиною 1 ст. 763 ЦК України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 4 статті 284 Господарського кодексу України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Згідно ст.291 Господарського кодексу України, договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Судом було встановлено, що між відповідачем, приватним підприємцем Воробйовим Анатолієм Олексійовичем, як орендодавцем, та позивачем, як орендарем, було укладено 01.12.2015р. договір оренди нежитлового приміщення.

На виконання умов договору відповідач передав, а позивач прийняв нежитлове приміщення площею 47,1 кв. м, що підтверджується Актом приймання-передачі від 01.12.2015р.

Відповідно до п.7.1. договору, договір вступає в силу з дня передачі приміщення на термін 18 місяців до 01 червня 2017 року.

Згідно з пунктом 3.8. договору, при поверненні орендованого приміщення по АДРЕСА_1, орендар зобов'язується повернути приміщення у технічно - справному стані у відповідності з санітарними та протипожежними нормами за актом прийому-передачі.

Відповідно до ч.1 ст.785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

З матеріалів справи вбачається, що поданими доказами (листи, акти) позивач підтвердив, що вчиняв заходи щодо передачі орендодавцю об'єкта оренди (направлення відповідачу повідомлень від 21.08.2017р., 31.08.2017р., 25.09.2017р. про припинення договору оренди № 1 від 01.12.2015р. з 01.06.2017 року та прийняття орендованого приміщення за актом приймання-передачі), згідно акту про звільнення приміщення від 13.10.2017, яке підписано позивачем та Об»єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Київська-62», орендоване приміщення звільнене орендарем.

Проте, відповідач Акт приймання-передачі не підписав, доказів протилежного суду не надав. Отже, орендодавець безпідставно ухиляється від підписання акту приймання-передачі орендованого приміщення.

Позовні вимоги, пов'язані з прийняттям майна з оренди (за наслідками припинення відповідного договору оренди), узгоджуються з приписом пункту 5 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, яким передбачений такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як примусове виконання обов'язку в натурі.

Отже, орендар на підтвердження виконання зобов'язання за договором оренди (найму) вправі в судовому порядку вимагати від орендодавця прийняття майна, яке було предметом договору, та документального оформлення такого повернення згідно з частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 20.03.2012 у справі N 3-19гс12.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого господарського суду про те, що договір оренди № 1 від 01.12.2015р. з 01.06.2017р. припинився саме через закінчення строку його дії.

При цьому, згідно частини 2 статті 795 Цивільного кодексу України, може бути самостійною підставою для припинення договору оренди, наприклад, у випадку дострокового повернення майна наймачем за згодою сторін.

Однак вона не може скасовувати чинність інших норм законодавства щодо визначення моменту припинення договору оренди, зокрема, у зв'язку із закінченням строку, на який його укладено, ліквідацією суб'єкта господарювання - орендаря, загибеллю (знищенням) об'єкта оренди тощо.

Колегія суддів зазначає, що у встановленому законодавством та договором обов'язку орендаря повернути орендоване приміщення після закінчення строку дії договору кореспондує зустрічний обов'язок орендодавця прийняти це приміщення.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення вимоги позивача про зобов'язання відповідача прийняти нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за актом прийому передачі протягом 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили.

Як вбачається з тексту позовної заяви, позивач також просив визнати договір оренди №1 від 01.12.2015р. припиненим з 01.06.2017р.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Договором передбачено, що він вступає в силу з дня передачі приміщення на термін 18 місяців до 01.06.2017 року (п.7.1 договору).

Дія договору закінчується після передачі приміщення по акту прийому - передачі (п.7.2 договору).

Таким чином, сторони встановили певний порядок і строк дії договору і позивач у встановленому сторонами порядку спрямував свої дії на повідомлення відповідача про звільнення орендованого приміщення шляхом надсилання відповідних повідомлень.

Звертаючись з вимогою про визнання договору оренди №1 від 01.12.2015р. припиненим з 01.06.2017р., позивач просить встановити факт припинення вже припиненого сторонами договору.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Крім того, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов'язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зазначеними правовими нормами не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що звертаючись з вимогою про визнання договору оренди №1 від 01.12.2015р. припиненим з 01.06.2017р., позивач реалізував свій намір захистити це право у спосіб, не передбачений чинним законодавством України, що унеможливлює задоволення таких позовних вимог, адже зазначена позовна вимога є вимогою про встановлення факту та не направлена на захист права (законного інтересу) позивача, а відтак не може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді (аналогічна позиція наведена у постанові Вищого господарського суду України від 01.10.2014р. у справі №904/8624/13, постанові Вищого господарського суду України від 12.02.2013р. у справі №5011-34/12256-2012, постанові Вищого господарського суду України від 17.05.2016р. у справі №911/547/15).

Враховуючи викладене, висновок місцевого господарського суду щодо відмови у позові в частині визнання договору оренди №1 від 01.12.2015р. припиненим з 01.06.2017р., є правомірним.

Посилання апелянта на норми ст. 764 ЦК України, яка встановлює, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки як вже зазначалося, орендар вчиняв заходи щодо передачі орендодавцю об'єкта оренди, доказів продовження користування майном після закінчення строку договору відповідачем не надано.

Твердження апелянта про те, що позивач укладаючи договір оренди №1 нежитлового приміщення 01.12.2015р. був просто фізичною особою, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, оскільки згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який наявний у матеріалах справи, ОСОБА_8 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 14.12.1994р. Крім того, предметом даного спору є нежитлове приміщення, яке використовувалось для підприємницької діяльності як відповідачем так і позивачем.

Доводи апелянта щодо не вірно вирішеного питання про стягнення судового збору з відповідача при вирішенні спору у даній справі суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки відповідно до вимог ст. 49 ГПК України в попередній редакції розподіл господарських витрат був здійснений судом пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов»язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно приписів ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов»язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

За змістом ч.4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс у зв»язку з розглядом справи був поданий відповідно до вимог ч. 8 ст.129 ГПК України.

В обґрунтування поданого розрахунку були надані договір №01/18 про надання юридичних послуг від 03.01.2018р., платіжне доручення № 42 від 06.03.2018р. про сплату авансу за юридичні послуги згідно договору № 01/18 від 03.01.2018р., експрес-накладна від 09.03.2018р. №59 0003 2291 9681 щодо поштових витрат; квитанція щодо підтвердження витрат, пов»язаних з найманням житла у м. Харкові, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю НОМЕР_3 від 20.06.2012р. (а.с.138-141)

Керуючись вищенаведеними приписами закону та приймаючи до уваги додані до розрахунку суми судових витрат документів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність понесених витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на вищенаведене та враховуючи фактичні обставини в даній справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а рішення господарського суду Донецької області від 07.11.2017р. у справі № 905/2260/17 є таким, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права та повинно бути залишено без змін.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. ст.126,129 ГПК України.

Керуючись статями 126, 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Воробйова Анатолія Олексійовича м. Маріуполь, Донецька область на рішення господарського суду Донецької області від 07.11.2017 року у справі №905/2260/17 залишити без задоволення, рішення господарського суду Донецької області від 07.11.2017 року у справі №905/2260/17 - залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Воробйова Анатолія Олексійовича м. Маріуполь, Донецька область (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 м. Маріуполь, Донецька область (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10330 грн.

Господарському суду Донецької області на виконання цієї постанови видати наказ відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів через Донецький апеляційний господарський суд з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови буде складено та підписано 20 квітня 2018 року.

Головуючий О.О.Радіонова

Судді І.В.Зубченко

Л. Ф. Чернота