донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

24.04.2018р. справа №908/2507/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
за участю представників:
від позивача: не з»явився
від відповідача : ОСОБА_5 адвокат, свідоцтво ЗП 001253 від 27.02.2017р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» м. Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від08.02.2018р. (повний текст оформлено та підписано 09.02.2018р. у м. Запоріжжя)
по справі№908/2507/17 (суддя Кричмаржевський В.А.)
за позовом до відповідача про Приватного акціонерного товариства «Завод напівпровідників» м. Запоріжжя Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» м. Запоріжжя стягнення суми боргу у розмірі 91480,00грн., штрафу 10% у розмірі 9148,00грн.

В С Т А Н О В И В:

13.12.2017р. Приватне акціонерне товариство «Завод напівпровідників» м. Запоріжжя звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» м. Запоріжжя стягнення суми боргу у розмірі 91480,00грн., що виникла за договором оренди обладнання №193/9 від 18.05.2016р. та штрафу 10% у розмірі 9148,00грн., а всього 100 628, 00 грн. (а.с.3-6).

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 13.12.2017р. порушено провадження у справі №908/2507/17 та призначено до розгляду на 24.01.2018р. о 09-50год. (а.с.1).

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 24.01.2018р. по справі №908/2507/17 визначено, що розгляд по суті цієї справи ще не розпочато, а з винесенням ухвали про порушення провадження у справі було відкрито позовне провадження, розгляд справи здійснено за правилами загального позовного провадження, призначене на 24.01.2018р. засідання вважається підготовчим. Цією ж ухвалою суду відкладене підготовче провадження до 08.02.2018р. на 10-00год. (а.с.36).

Рішенням господарського суду Запорізької області від 08.02.2018р. у даній справі позов задоволено частково (а.с.63-65).

Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 91 480,00грн., штраф у розмірі 2412,00грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1600,00грн. Відмовлено у задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення суду.

Судове рішення мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог щодо стягнення суми боргу по орендній платі за договором оренди обладнання №193/9 від 18.05.2016р. За висновком суду, з посиланням на п.7.5 договору, штраф, який підлягає до стягнення становить 2412грн. відповідно до умов п.3.1 договору. Враховуючи приписи ст.331 ГПК України, оцінивши обставини справи в їх сукупності, судом відмовлено у задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення суду.

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» м.Запоріжжя звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення господарського суду Запорізької області від 08.02.2018р. по даній справі скасувати у частині відмови у наданні розстрочки виконання рішення суду та постановити у цій частині нове рішення, яким розстрочити виконання рішення суду у справі №908/2507/17 у частині заборгованості та штрафу за оренду обладнання за період липень-жовтень 2017р. у розмірі 93892грн. з лютого 2018р. по липень 2018р., згідно наступного графіку: лютий 2018р. 15648,67грн., березень 2018р. -15648,67грн., квітень 2018р. 15648,67грн., травень 2018р. 15648,67грн., червень 2018р. 15648,67грн., липень 2018р. 15648,65грн., всього 93892грн. (т.2 а.с.64-70).

Апелянт вважає, що судом першої інстанції при винесенні рішення в частині відмови у задоволенні клопотання про розстрочку виконання рішення суду, в порушення вимог ГПК, не була дана належна правова оцінка доводам відповідача щодо фінансової неспроможності оплатити борг по орендній платі.

Суд першої інстанції, на думку апелянта, не прийняв до уваги, те, що відповідачем здійснювалась часткова оплата у розмірі 5000грн. за вересень 2017р., не зважаючи на скрутне матеріальне становище товариства.

23.03.2018р. через канцелярію Донецького апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу б/н від 20.03.2018р. від Приватного акціонерного товариства «Завод напівпровідників» м. Запоріжжя, в якому позивач вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними, такими, що не спростовують висновки рішення суду, тому просить суд рішення господарського суду Запорізької області від 08.02.2018р. у справі №908/2507/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, справу розглянути без участі представника ПрАТ «Завод напівпровідників» (а.с.87-89).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що твердження апелянта про складене фінансове становище та про збитковість підприємства є недостатньою причиною для надання розстрочки виконання рішення суду. Обставини, на які посилається апелянт, не підтверджені належними та допустимими доказами, тому не можуть бути прийняті судом до уваги.

Також, позивач зазначає, що відповідач протягом лютого 2018р. березня 2018р. не намагався у добровільного порядку виконати рішення суду та частково за графіком сплатити заборгованість за договором оренди обладнання №193/9 від 18.05.2016р. Отже, апелянт не має наміру ані частково, ані у повному обсязі виконувати умови договору щодо оплати послуг за вказаним договором.

Відзив на апеляційну скаргу судом апеляційної інстанції розглянутий, прийнятий до уваги та залучений до матеріалів справи.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 03.03.2018р. по справі №908/2507/17 відкрито апеляційне провадження (головуючий суддя Радіонова О.О., судді Попков Д.О., Стойка О.В.) за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на рішення господарського суду Запорізької області від 08.02.2018р. у даній справі (а.с.68).

Згідно ухвали Донецького апеляційного господарського суду від 27.03.2018р. розгляд апеляційної скарги призначено на 24.04.2018р. о 09-15 год. (а.с.94).

Відповідно до п.9 розділу Х1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу в новій редакції (набрав чинності з 15.12.2017р.), справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Керуючись вказаними приписами, апеляційна скарга у межах даної справи розглянута судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими ГПК України в редакції від 15.12.2017р.

Відповідно до вимог ст. ст. 222, 223 ГПК України судом під час розгляду даної справи було здійснено повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та складено протокол судового засідання.

Апелянт у судовому засіданні наполягав на задоволенні апеляційної скарги та просив суд скасувати рішення у частині відмови у наданні розстрочки виконання рішення суду та постановити у цій частині нове рішення, яким розстрочити виконання рішення суду у справі №908/2507/17 у частині заборгованості та штрафу за оренду обладнання за період липень-жовтень 2017р. у розмірі 93892грн. з лютого 2018р. по липень 2018р., згідно наступного графіку: лютий 2018р. 15648,67грн., березень 2018р. -15648,67грн., квітень 2018р. 15648,67грн., травень 2018р. 15648,67грн., червень 2018р. 15648,67грн., липень 2018р. 15648,65грн., всього 93892грн.

Позивач у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, своїм правом на участь у суді апеляційної інстанції не скористався.

Згідно ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Керуючись зазначеною нормою та враховуючи, що явка сторін у судове засідання не визнавалася обов»язковою, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши представника апелянта, розглянувши апеляційну скаргу та матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Позивач, Приватне акціонерне товариство «Завод напівпровідників» юридична особа (ідентифікаційний код 31792555), що підтверджено витягом з ЄДР (а.с.29).

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» юридична особа (ідентифікаційний код 38983006), що підтверджено витягом з ЄДР та Статутом (а.с.41-42, 43-45).

18.05.2016р. між Приватним акціонерним товариством «Завод напівпровідників» (за договором орендодавець, далі позивач) з одного боку, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» (за договором орендар, далі - відповідач) з іншого боку, був укладений договір оренди обладнання №193/9, предметом якого визначено, що орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове користування за плату, на умовах, викладених у договорі і невід»ємних додатках до нього, обладнання згідно специфікацій (Додаток №1) для здійснення орендарем діяльності у порядку, визначеному даним договором (п.1.1 договору) ( а.с.10-11).

Вартість обладнання складає 1 114 474,76грн. без ПДВ (п.1.4 договору).

За домовленістю сторін строк оренди складає 10 років (п.1.5 договору).

Другим розділом договору сторони визначили порядок передачі обладнання у користування.

Відповідно до пункту 3.1 договору за оренду обладнання орендар повинен сплачувати щомісячно орендну плату у розмірі 24 120грн. з урахуванням ПДВ, виходячи з розрахунку 24,12 грн. за метр погонний, яка згідно з п.3.3 перераховується орендодавцю щомісячно за фактичний строк використання обладнання після підписання акту приймання-передавання обладнання уповноваженими представниками орендаря, починаючи з 01.06.2016р.

Сьомим розділом договору сторони визначили відповідальність сторін.

Так, за несвоєчасну плату орендної плати понад 30 днів орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі 10% від суми орендної плати згідно п.3.1 договору (п.7.5 договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2026р. (п.8.1).

Договір підписаний обома сторонами та скріплений печатками підприємств.

Специфікацією №1 до договору визначений список обладнання, який передається у оренду (а.с.12).

У відповідності до вказаного Договору позивачем складено акти здачі-приймання робіт (надання послуг) та виставлені наступні рахунки-фактури:

- ОУ-00069 за липень 2017р. на суму 24.120 грн.

- ОУ-00081 за серпень 2017р. на суму 24.120 грн.

- ОУ-000097 за вересень 2017. на суму 24.120 грн.

- ОУ-000106 за жовтень 2017р. на суму 24.120 грн.

Акти, які підписані представниками обох сторін та рахунки-фактури долучені до матеріалів справи (13-20).

Надані послуги відповідачем оплачені частково у розмірі 5000 грн., про що свідчить платіжне доручення № 82981 від 01.11.2017г. з вказівкою призначення платежу "оренда трубопроводу за договором №193 від 18.05.2016, згідно рахунку №СФ-000097 від 30.09.2017р." (а.с.21).

Позивач звертався до відповідача з претензією №484 від 21.11.2017р., в якій пропонував останньому перерахувати грошові кошти у сумі 96480грн. (а.с.23-24)

Вказана претензія залишена відповідачем без розгляду та реагування.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення суми боргу у розмірі 91480,00грн. та штрафу 10% у розмірі 9148,00грн.

Суд апеляційної інстанції вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає, оскільки оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального права та прийнято з дотриманням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Господарського процесуального кодексу України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Приписи статті 11 ЦК України передбачають, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Загальні положення про найм (оренду) передбачені главою 58 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов»язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частиною 1 ст. 763 ЦК України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, виходячи з положень п. 3.3 договору, враховуючи те, що свої зобовязання за договором відповідач належним чином не виконав, суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про те, що стягнення з відповідача боргу, що виник за оренду обладнання у розмірі 91480,00грн. є доведеним, правомірним, документально підтвердженим та не спростованим відповідачем.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача штраф згідно п.7.5 Договору у розмірі 9148,00грн.

Відповідно до ст.ст.216 218 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п.3 ст.611 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Пунктом 7.5 договору встановлено, що за несвоєчасну плату орендної плати понад 30 днів орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі 10% від суми орендної плати згідно п.3.1 договору.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відповідно до умов Договору (пункти 3.1 та 7.5) штраф повинен обраховуватись, виходячи з суми щомісячної орендної плати 24.120 грн. (24.120 х 10% : 100 = 2.412грн.), і позивачу надано права нараховувати штрафні санкції саме щомісячно.

Враховуючи наведене сума штрафу, яка підлягає до стягнення є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню саме у розмірі 2412грн.

З відзиву відповідача вбачається, що останній просив суд розстрочити виконання рішення суду по даній справі в частині заборгованості та штрафу за оренду обладнання за період липень-жовтень 2017р. з лютого 2018 року по липень 2018 року у розмірі 93892,00грн. згідно графіку: лютий 2018р. 15648,67грн., березень 2018р. -15648,67грн., квітень 2018р. 15648,67грн., травень 2018р. 15648,67грн., червень 2018р. 15648,67грн., липень 2018р. 15648,65грн., всього 93892,00грн.

Згідно приписів ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання (ч.1).

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ч. 3 ст. 331 ГПК).

Частиною 4 цієї статті встановлено, що вирішуючи питання про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує, зокрема, ступінь вини відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Згідно ч. 5 ст. 331 ГПК розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

До обставин, що ускладнюють виконання судового рішення належать, зокрема, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події, тощо. Такі висновки Конституційного Суду України містяться в мотивувальній частині Рішення від 26.06.2013р. у справі № 1-7/2013.

Згідно п.7.1.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» (із змінами та доповненнями), розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.

Як вказано у п. 7.2 вказаної Постанови, підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен врахувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

При цьому, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

Так, відповідач в обґрунтування надання розстрочки виконання рішення послався на важкий фінансовий стан Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» та на те, що ТОВ «ЗТМК» віднесено до підприємств України першого класу підвищеної небезпеки та занесене до Державного реєстру об»єктів підвищеної небезпеки, у зв»язку з тим, що у виробництві продукції підприємства задіяний рідкий хлор, а на його території знаходиться один з найбільших в Україні складів рідкого хлору.

Також, відповідач зазначає про дебіторську заборгованість, яка обліковується на підприємстві та загалом складає 408 159грн. та кредиторську заборгованість 792023грн., зазначає про розмір дебіторської заборгованості позивача перед відповідачем, розмір якої загалом становить 6000691,64грн.

Таким чином, як зазначає відповідач, він на сьогоднішній день фінансово не спроможний сплатити у повному обсязі заборгованість у розмірі 93892грн. за договором оренди обладнання №193/9 від 18.05.2016р., як у добровільному так і примусовому порядку.

Суд відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про надання розстрочки з огляду на врахування негативних наслідків для стягувача при невиконанні даного судового рішення.

Проаналізував фінансово-економічне становище підприємства позивача, суд встановив, що постановою господарського суду Запорізької області у справі №908/6036/14 ПАТ «Завод напівпровідників» визнано банкрутом, відносно нього введена ліквідаційна процедура, призначений ліквідатор, який у даний час формує ліквідаційну масу з метою проведення розрахунків з кредиторами і на підставі ст.41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» зобов»язаний пред»являти до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості, що і є у даному випадку. Позивач визнаний судом неплатоспроможним.

Загальна сума заборгованості позивача перед кредиторами у справі №908/6036/14 про банкрутство становить більше 10 млрд. грн. і від своєчасного стягнення позивачем з боржників дебіторської заборгованості залежить своєчасність погашення позивачем заборгованості перед кредиторами у справі про банкрутство.

Згідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Пункт 1 ст. 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду".

У зв'язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при їх наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути оправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі оправданої затримки виконання рішення суду залежить зокрема від складності виконавчого провадження, суми та характеру що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005р. у справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) зазначено, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені у Параграфі 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» про надання розстрочки виконання судового рішення у справі №908/2507/17 з лютого 2018 року по липень 2018 року згідно відповідного графіку.

Твердження апелянта про те, що ним здійснена оплата у розмірі 5000грн. згідно платіжного доручення №82981 від 01.11.2017р. за вересень 2017р., незважаючи на скрутне матеріальне становище, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки вказаний платіж був виконаний відповідно до умов договору оренди обладнання №193/9 від 18.05.2016р. до звернення позивача з позовною заявою до суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а рішення господарського суду Запорізької області від 08.02.2018р. у справі № 908/2507/17 є таким, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права та повинно бути залишено без змін.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись статями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» м. Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 08.02.2018 року у справі №908/2507/17 залишити без задоволення, рішення господарського суду Запорізької області від 08.02.2018 року у справі №908/2507/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів через Донецький апеляційний господарський суд з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови буде складено та підписано 27 квітня 2018 року.

Головуючий О.О.Радіонова

Судді Д.О.Попков

ОСОБА_3

Надруковано 4 прим.: 1. Позивачу; 1 Відповідачу; 1. У справу; 1. ГСЗО