ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/8320/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткач І.В. - головуючий, Мамалуй О.О., Стратієнко Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.10.2017

(головуючий - Алданової С.О., судді - Зубець Л.П., Мартюк А.І.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017

(суддя Трофименко Т.Ю.)

у справі № 910/8320/17

за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний Індустріальний Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО"

про стягнення 140794,11 грн.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Публічне акціонерне товариство "Комерційний Індустріальний Банк" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" про стягнення 133 703,00 грн простроченої заборгованості за кредитом, 3 739,37 грн заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом, 3 351,74 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСО" зобов'язань, що первісно виникли з договору G711/16 про надання гарантії, відповідно до якої позивач надав відповідачу безвідкличну банківську гарантію щодо виконання останнім своїх зобов'язань перед Міністерством оборони України.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 133 703,00 грн простроченої заборгованості за кредитом, 3 739,37 грн заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом, 3 351,74 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості та 2 111,91 грн судового збору.

2.2. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

2.3. Розглядаючи справу, судами встановлено такі фактичні обставини.

09 листопада 2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір G711/16 про надання банківської гарантії, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу безвідкличну банківську гарантію щодо виконання останнім своїх зобов'язань перед Міністерством оборони України.

Загальна сума гарантії становить 159 000,00 грн (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 2.2 договору термін дії гарантії - з 10 листопада 2016 року по 07 лютого 2017 року включно.

06 лютого 2017 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору, що є невід'ємною частиною договору про надання банківської гарантії.

Відповідно до п. 4.2 договору (зі змінами, внесеними додатковою угодою №1) у разі виконання гарантом зобов'язання за гарантією за рахунок власних коштів, день здійснення гарантом оплати за гарантією вважається днем надання гарантом кредиту принципалу. Відповідно, принципал вважається таким, що отримав кредитні кошти у валюті та сумі відповідно валюти та розміру сплачених гарантом коштів за гарантією, і зобов'язується його повернути гаранту в такі строки та в таких сумах: до 20.02.2017 р. (включно) - 10 000,00 грн.; до 09.03.2017 р. (включно) - 43 000,00 грн.; до 09.04.2017 р. (включно) - 53 000,00 грн.; до 09.05.2017 р. (включно) - 53 000,00 грн.

Суди встановили, що банком було отримано вимогу Міністерства оборони України від 20.01.2017 вих. №286/8/359, відповідно до якої останнє просило виконати умови банківської гарантії 0711/16 від 09.11.2017.

Платіжним дорученням № 45921 від 15.02.2017 банк перерахував на реквізити Міністерства оборони України (бенефіціара) кошти у розмірі 159 000,00 грн.

Тобто, згідно з п. 4.2 договору відповідач, починаючи з 15.02.2017 вважається таким, що отримав кредитні кошти позивача та в строк до 09.05.2017 включно повинен був їх сплатити позивачу.

За період, починаючи з моменту виплати гарантом за рахунок власних коштів будь-якої, суми бенефіціару по гарантії, до повного повернення принципалом гаранту сплачених ним коштів за гарантією, принципал сплачує гаранту проценти від суми заборгованості в розмірі 25% річних від суми, сплаченої гарантом бенефіціару за гарантією.

У пункті 4.2.3 договору (зі змінами, внесеними додатковою угодою №1) сторони погодили, що сплата процентів здійснюється щомісячно, не пізніше 10 (десятого) числа місяця, наступного за місяцем, за який нараховано проценти, а також в день повернення заборгованості в повній сумі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач не виконував умови договору банківської гарантії, не сплачував кошти позивачу в обсязі та розмірах, які передбачено п. 4.2 договору банківської гарантії, чим порушив права банку.

24 квітня 2017 року позивач направив відповідачу вимогу про дострокове погашення заборгованості вих. № 11.3-1023. Проте, відповіді з приводу врегулювання спірного питання відповідач не надав, вимогу залишив без задоволення, що і стало підставою для виникнення спору у цій справі.

2.4. Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій вказали, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували виконання відповідачем умов договору про закупівлю товарів за державні кошти, в забезпечення виконання зобов'язань якого була надана банківська гарантія, а відтак, суди відхили доводи відповідача щодо безпідставного задоволення вимог Міноборони та виплати банківської гарантії.

2.5. Суди дослідили, що у вимогах позивача від 24.02.2017 та від 24.04.2017, які направлені відповідачу, позивач вимагав перерахувати кошти на відповідні банківські реквізити, проте відповідачем всі кошти перераховувались на його власний поточний рахунок, у зв'язку з чим, суди не прийняли також до уваги доводи відповідача про те, що розмір його заборгованості перед позивачем є меншим, ніж заявлено до стягнення.

2.6. Таким чином, врахувавши встановлені ними обставини, умови договору банківської гарантії, наявні в матеріалах справи докази, перевіривши розрахунок заборгованості та банківські виписки по руху коштів за договором, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 133 703,00 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

3.1. Не погоджуючись з вищезазначеними постановою та рішенням, відповідач звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову повністю.

3.2. В обґрунтування зазначених вимог скаржник вказує на порушення судами попередніх інстанцій ч.2 ст.569 Цивільного кодексу України. На переконання скаржника, гарант (позивач) безпідставно перерахував бенефіціару грошові кошти згідно з платіжним дорученням №45921 від 15.02.2017 у сумі 159 000,00 грн, відтак позивач не має права на зворотну вимогу (регрес) до боржника.

3.3. Скаржник також зазначає про порушення судами ст.526 Цивільного кодексу України, що знайшло свій прояв у неправильній оцінці платіжних доручень №669, 707, 709та 775, на підставі яких, як стверджує відповідач, він погасив заборгованість перед позивачем на 71 000,00 грн. Натомість, суд зайво стягнули з нього 45 703,00 грн.

3.4. У відзиві на касаційну скаргу позивач вказує на те, що його позовні вимоги є обґрунтованими, правомірними та доведеними належним чином на підставі письмових доказів та, зокрема, первинної бухгалтерської документації у формі бухгалтерських виписок.

3.5. Зазначені докази були у повному обсязі оцінені судами попередніх інстанцій, а тому вважає, що підстав для задоволення вимог касаційної скарги відповідача немає. У зв'язку з чим просить залишити її без задоволення, а рішення та постанову, що оскаржуються, - без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

4. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

4.1. Відповідно до частини 1 ст. 300 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.2. За приписами частини 2 ст.300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

4.3. Спір у справі стосується стягнення з відповідача заборгованості, що виникла з договору гарантії, за яким банк (гарант) у повному обсязі виконав свої зобов'язання за гарантією, у зв'язку з чим принципал вважається таким, що отримав кредитні кошти у валюті та сумі відповідно валюти та розміру сплачених гарантом коштів за гарантією, проте в порушення строків, визначених у договорі, не повернув їх позивачу.

4.4. За приписами ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (п. 2 ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

4.5. Відповідно до приписів ст. 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов'язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії (ч. 1 ст. 563 Цивільного кодексу України).

Статтею 200 Господарського кодексу України визначено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управленої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов'язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов'язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

4.6. На підставі здійсненої оцінки наявних у матеріалах справи доказів, суди встановили, що свої зобов'язання за договором позивач виконав у повному обсязі, а саме, платіжним дорученням № 45921 від 15.02.2017 перерахував на реквізити Міністерства оборони України (бенефіціара) кошти у розмірі 159 000,00 грн.

Відтак, згідно з приписами п. 4.2 договору відповідач, починаючи з 15.02.2017 вважається таким, що отримав кредитні кошти позивача та в строк до 09.05.2017 включно повинен був сплатити позивачу суму коштів у розмірі 159 000,00 грн.

4.7. За змістом ст. ст. 525, 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

4.8. Судами встановлено та відповідачем не заперечується, що він порушив умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту.

4.9. Обов'язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто обов'язок доказування покладається на сторони. Докази повинні бути належними та допустимими.

4.10. Діючи в межах наданих законом повноважень, суди попередніх інстанцій дослідили наявні у справі докази, перевірили здійснений позивачем розрахунок заборгованості за договором, надали відповідну правову оцінку доводам відповідача та дійшли висновку про обґрунтованість вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 133 703,00 грн.

4.11. Протилежні доводи скаржника, які фактично зводяться до переоцінки документів, наявних у матеріалах справи, не можуть бути прийняті до уваги судом касаційної інстанції з огляду на зазначені вище положення ст.300 Господарського процесуального кодексу України.

4.12. Отже, звертаючись з касаційною скаргою, відповідач не довів неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування судових рішень, що оскаржуються. Відтак, касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" задоволенню не підлягає.

5. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

5.1. Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

5.2. З огляду на зазначене вище, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" без задоволення, а постанови Київського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 - без змін.

6. Судові витрати

6.1. Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов'язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі № 910/8320/17 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. Ткач

Судді О. Мамалуй

Л. Стратієнко