ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2018 р. Справа № 922/3602/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Терещенко О.І. , суддя Сіверін В. І.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ТОВ "Торговий дім "Міра" (вх. №359 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 20.11.2017 у справі № 922/3602/17 (повний текст якого складено 23.11.2017 в приміщенні зазначеного суду суддею Байбаком О.І.)

за позовом

ТОВ "Торговий дім "Содружество", м. Дніпро

до

ТОВ "Торговий дім "Міра", м. Харків

про

стягнення 8325,82 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Содружество", м. Дніпро (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Міра", м. Харків (далі за текстом - відповідач) 8325,82 грн., з яких: 8184,55 грн. основного боргу; 141,27 грн. 3% річних.

Позов обґрунтовано з посиланням на неповне та несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов’язань щодо сплати позивачем товару за видатковими накладними № 1628, 1629, 1630 від 13.03.2017.

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.11.2017 у справі № 922/3602/17 позов задоволено. Стягнуто з ТОВ "Торговий дім "Міра" на користь ТОВ "Торговий дім "Содружество" 8184,55 грн. основного боргу;141,27 грн. 3% річних;1600,00 грн. судового збору.

ТОВ "Торговий дім "Міра" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю. Судові витрати покласти на позивача.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції було позбавлено відповідача можливості бути присутнім у судовому засіданні та надавати докази, рішення суду прийняте за відсутності представника відповідача, який не був належним чином повідомлений про час та місце засідання суду, оскільки, на його думку, ухвала господарського суду Харківської області про порушення провадження у справі не була направлена на адресу відповідача. Крім того, відповідач стверджує, що йому не було направлено позивачем копії позовної заяви з доданим до неї документами. Також, відповідач зазначає, що копію рішення судом першої інстанції йому також не було направлено.

Також апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що згідно з видатковими накладними № 1628, № 1629, № 1630 від 13.03.2017 р. позивач поставив відповідачу металопрокат на загальну суму 798833,64 грн., не відповідає дійсності і є лише припущенням, оскільки, як стверджує відповідач, позивач не здійснив поставку за видатковими накладними №№ 1628, 1630 від 13.03.2017, відповідач вказані видаткові накладні не підписував. Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що поставка товару за видатковими накладними №№ 1628, 1630 дійсно відбулась.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 28.02.2018 відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, встановлено строк позивачу для подання відзиву до 12.03.2018, протягом якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 ст.263 Господарського процесуального кодексу України.

Зупинено дію рішення господарського суду Харківської області від 20.11.2017 у справі № 922/3602/17.

Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи - за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи повідомлень відділення зв’язку, копії вищевказаної ухвали суду від 28.02.2018 позивачем отримано 07.03.2018, відповідачем - 05.03.2018.

Позивач у межах встановленого судом строку надав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги відповідача заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Представником відповідача 22.03.2018 надані письмові пояснення в обґрунтування своєї апеляційної скарги.

Станом на 27.04.2018 до суду не надійшло клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

В ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч.3 ст.104 ГПК України, порушення норм процесуального права є обов’язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов’язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Повідомлення сторони вважається неналежним, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце розгляду справи надіслано з порушенням вимог ст.87 ГПК України (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення). Стороною, не повідомленою належним чином про місце засідання суду, що є порушенням вказаної вище статті ГПК України, слід вважати сторону, стосовно якої судом першої інстанції не дотримано вимог статті 64 ГПК України (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення).

З матеріалів справи вбачається, що ухвала від 24.10.2017 про порушення провадження у справі та призначення її до розгляду на 20.11.2018 була направлена судом першої інстанції 25.10.2017 за вих. № 031166 на адресу юридичну адресу відповідача (а саме: 61017, м. Харків, вул. Котлова, 168, дана адреса була зазначена відповідачем і в апеляційній скарзі), яка повернулась на адресу суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до положень Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом ( абзац 3 п.3.9.1).

Рішення суду по даній справі прийнято у судовому засіданні 20.11.2017, в якому представник відповідача був відсутній.

Надаючи відповідну правову оцінку вищенаведеним обставинам та зважаючи на те, що представник відповідача був відсутній в судовому засіданні, ухвала суду про призначення розгляду справи була направлена на належну адресу відповідача відповідно до вимог чинного законодавства, доказів несвоєчасного повідомлення відповідача про час і місце засідання суду матеріали справи не містять - повідомлення відповідача про час і місце судового засідання можна визнати таким, що відповідає вимогам ст.ст. 64, 87 ГПК України (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення).

Вищенаведене свідчить про відсутність підстав для скасування рішення господарського суду Харківської області від 20.11.2017 у зв’язку порушення норм процесуального права.

Щодо тверджень апелянта про не направлення позивачем йому копії позовної заяви колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що в матеріалах справи в якості доказу надсилання відповідачеві копії позовної заяви та доданих до неї документів міститься копія квитанції від 13.10.2017 та опису вкладення в цінний лист від 13.10.2017, в якому зазначено, що перелік документів, вказаних в цінному листі направлено на адресу відповідача, а саме: 61017, м. Харків, вул. Котлова, 168 (арк. справи 7-8).

Колегія суддів зазначає, що законодавство України, в тому числі ГПК України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема, позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із статтею 93 ЦК України та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Щодо суті позовних вимог, колегія суддів зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи згідно з видатковими накладними № 1628, № 1629, № 1630 від 13.03.2017 позивач поставив відповідачу металопрокат на загальну суму 798833,64 грн.

Також позивач забезпечив доставку товару скориставшись послугами ТОВ "Транс-Скервіс-1" (договір транспортного перевезення №1102 від 11.02.2013, (а.с 29-33), ТТН №Р1628 від 13.03.2017 (а.с.28) у заздалегідь обумовлений з відповідачем спосіб. Вартість наданих послуг доставки склала 8000 грн.

Матеріали справи також свідчать, що з метою оплати поставленого товару та наданих послуг позивач попередньо виставив відповідачу відповідні рахунки-фактури № С-0002319 від 17.02.2017 № С-0002331 від 17.02.2017 , № С-0000332 від 12.01.2017 (на поставлений товар), та С-0003513 від 13.03.2017, № С-0002582 від 22.02.2017 (на відшкодування послуг з перевезення).

Так, вартість та кількість фактично поставленого позивачем товару за видатковими накладними № 1628, № 1629, № 1630 від 13.03.2017 відрізняється від вартості та кількості товару, зазначеного в рахунках-фактурах фактури № С-0002319 від 17.02.2017 № С-0002331 від 17.02.2017 , № С-0000332 від 12.01.2017.

Відповідач, отримавши відповідний товар повністю оплатив вартість послуг з перевезення, однак не повністю сплатив вартість фактично поставленого позивачем товару за накладними № 1628, № 1629, № 1630 від 13.03.2017 його борг перед позивачем становить 8184,55 грн.

Як свідчать матеріали справи, з метою досудового врегулювання спору, позивач направив на адресу відповідача претензію вих. № 1582 від 07.09.2017 з вимогою сплатити існуючий борг в розмірі 8184,55 грн.

Проте, відповідач вимог зазначених в претензії не виконав, та існуючий борг не сплатив.

Зазначені обставини стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Крім того, у зв’язку з простроченням відповідачем виконання своїх зобов’язань позивачем на підставі ст. 625 ЦК України також нараховано до стягнення з відповідача 141,27 грн. 3% річних за період прострочення з 14.03.2017 р. по 10.10.2017 р.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за поставлений металопрокат за накладними № 1628, № 1629, № 1630 від 13.03.2017 в сумі 8184,55 грн. підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростований.

Зобов’язання з оплати отриманого металопрокату в силу положень ст. 530, 692 ЦК України виник у відповідача з моменту його отримання від позивача за вищевказаними накладними.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не надав суду доказів сплати існуючого боргу в повному обсязі, а представник позивача в судовому засіданні зазначає, що зазначена в позові сума боргу є несплаченою, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 8184,55 грн. заборгованості.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Факт прострочення відповідачем виконання зобов’язань зі сплати отриманого товару підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростовується.

Зазначене, з урахування вимог ст. 625 ЦК України надає право позивачу на нарахування 3% річних за таке прострочення.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних суд першої інстанції дійшов висновку про його часткову арифметичну невірність. Разом з тим враховуючи, що в силу положень ст. 83 ГПК України суд при винесенні рішення позбавлений права виходити за межі позовних вимог без мотивованого клопотання сторони, і такого клопотання на адресу суду першої інстанції не надходило, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 141,27 грн. річних.

Твердження відповідача про те, що позивач не здійснив поставку за видатковими накладними №№ 1628, 1630 від 13.03.2017, оскільки відповідач вказані видаткові накладні не підписував та те, що підписи на даних накладних є підробленими не підтверджуються матеріалами справи, оскільки доказів такого підроблення відповідачем до суду апеляційної інстанції надано не було.

Виходячи з викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було правомірно задоволено позовні вимоги в даній справі.

Аргументів, що могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, апелянтом не наведено.

За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч. 3 цієї ж норми є обов’язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "Торговий дім "Міра" на рішення господарського суду Харківської області від 20.11.2017 у справі № 922/3602/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 20.11.2017 у справі № 922/3602/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27.04.2018.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.