ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" травня 2018 р.Справа № 922/692/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Всесвіт", м. Запоріжжя
до Приватного акціонерного товариства "Харківський хлібокомбінат "Слобожанський", м. Харків
про стягнення 2265,97 грн.
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Всесвіт", м. Запоріжжя (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський хлібокомбінат "Слобожанський", м. Харків (далі за текстом - відповідач) 91925,26 грн., з яких:

2093,21 грн. - сума основного боргу;

31,00 грн. - 3% річних;

141,76 грн. - інфляційних;

296,57 грн. - пені.

Позов обґрунтовано за посиланням на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань щодо своєчасного та повного проведення розрахунків за укладеним між сторонами договором поставки № 1/06/03 від 06.03.2017.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.03.2018 відкрито провадження у справі № 922/692/18; справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) учасників справи за наявними в справі матеріалами; запропоновано відповідачу подати відзив на позов в п'ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив протягом трьох днів з дня отримання відзиву на позов; встановлено відповідачу строк для подання заперечень на відповідь протягом трьох днів з дня отримання відповіді на позов.

Копію зазначеної ухвали відповідач отримав 02.04.2018, про що свідчить залучене до матеріалів справи зворотнє поштове повідомлення № 007027. Проте, останній не скористався своїм правом щодо надання відзиву на позов в порядку та строк, визначений ухвалою від 23.03.2018 у даній справі.

За таких обставин, суд керуючись п. 9 ст. 165, п. 2 ст. 178 ГПК України розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 06.03.2017 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, укладено договір поставки № 1/06/03 (далі за текстом договір; а. с. 12-15), за умовами якого постачальник зобов'язується передати у власність покупцеві, а покупець прийняти та оплатити паперову продукцію, надалі товар, в кількості, асортименті та по цінам, вказаним в узгоджених сторонами специфікаціях або накладних, які є невід'ємною частиною договору (п. 1.1. договору).

Згідно з п. 1.4. договору, перехід права власності на товар у покупця виникає з моменту передачі йому товару постачальником та підписання видаткових накладних (з обовязковим розшифруванням підпису та зазначенням посади).

Відповідно до пункту 4.3. зазначеного договору, розрахунок за товар, поставлений за цим договором, здійснюється в безготівковій формі в українській валюті - гривні, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, через установу банку згідно із правилами передбаченими чинним законодавством України для безготівкових розрахунків, протягом 14 банківських днів з моменту поставки товару. Датою поставки вважається дата, вказана в накладній, яка підтверджує отримання товару покупцем.

За змістом п. 8.3 договору за порушення терміну, визначеного п. 4.3. договору покупець зобовязаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Пунктом 12.1 договору передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2017. Дія договору припиняється з закінченням терміну його дії та після виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов зазначеного договору позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 2093,21 грн. за накладними № 1408.27 від 14.08.2017 (а. с. 17) на суму 1033,20 грн. (в т.ч. з ПДВ) та № 2108.12 від 21.08.2017 (а. с. 20) на суму 1060,01 грн. (в т.ч. з ПДВ).

Однак, відповідач за отриманий товар в строк, передбачений умовами договору не розрахувався .

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача направлено претензію № 1 від 15.12.2017 з вимогою сплатити існуючий борг (а. с. 39-40), однак, вона була залишена відповідачем без відповідача та без задоволення.

Зазначені обставини стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі, в якому позивач просить стягнути з відповідача існуючий борг за договором в сумі 2093,21 грн.

Крім того, в звязку з простроченням відповідачем виконання своїх зобовязань, позивачем на підставі умов договору та відповідних вимог чинного законодавства України нараховано до стягнення з відповідача 296,57 грн. пені, 31,00 грн. 3% річних та 141,76 грн. інфляційних нарахувань за період прострочення з по 13.03.2018

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу приписів статей 691, 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за поставлений товар в сумі 2093,21 грн. підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростовується. Строк виконання зобовязань з її оплати визначено умовами договору, та є таким, що настав.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в зазначеній частині, та стягнення з відповідача на користь позивача 2093,21 грн. заборгованості за поставлений товар.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Факт прострочення відповідачем виконання зобовязань з оплати отриманого товару на суму 2093,21 грн. за вищезазначеними видатковими накладними підтверджується матеріалами справи та відповідачем жодним чином не спростовується.

Зазначене, з урахування вимог ст. 625 ЦК України надає право позивачу на нарахування інфляційних та 3% річних за таке прострочення.

Перевіривши відповідний розрахунок інфляційних та річних за прострочення оплати товару, суд приходить до висновку, розрахунок інфляційних позивачем здійснено арифметично вірно, тоді як розрахунок річних здійснено з певними арифметичними помилками.

Однак, враховуючи те, що формування позовних вимог є диспозитивним правом позивача у даній справі, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 31 грн. річних та 141,76 грн. інфляційних за період прострочення оплати за кожною з накладних по 13.03.2018 включно.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Як вже було зазначено вище, п. 8.3 договору передбачено, що за порушення терміну, визначеного п. 4.3. договору покупець зобовязаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Таким чином, нарахування позивачем до стягнення з відповідача пені за прострочення виконання зобовязань є правомірним.

Разом з тим, пунктом 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

За таких обставин, нарахування пені за договором можливе лише протягом шести місяців з моменту прострочення відповідачем виконання своїх зобовязань за кожною з накладних.

Однак, як свідчить здійснений позивачем розрахунок пені, зазначені законодавчі обмеження останнім не враховані.

Здійснивши з урахуванням зазначених законодавчих обмежень відповідний розрахунок пені, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 293,70 грн. пені за прострочення оплати товару за шестимісячний період прострочення оплати за кожною з накладних.

В решті позову про стягнення пені слід відмовити в звязку з безпідставністю її нарахування до стягнення.

Крім того, з урахуванням вимог ст. 123, 126, 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в сумі 1760,02 грн.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський хлібокомбінат "Слобожанський" (юридична адреса: 61029, м. Харків, Салтівське шосе, 129; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Всесвіт" (юридична адреса: 69037, м. Запоріжжя, вул. Незалежності України, буд. 39; ):

2093,21 грн. основного боргу;

31,00 грн. 3% річних;

141,76 грн. інфляційних;

293,70 грн. пені;

1760,02 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя ОСОБА_1