РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.04.2018Справа № 910/1065/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Купної В.В., розглянув матеріали господарської справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СТАРТ-Н»

до 1) публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

2) товариства з обмеженою відповідальністю «ШКОДЕР-С»

про визнання права та визнання відсутнім права

за участю представників сторін:

від позивача Раскевич Є.Л. - адвокат (договір від 12.10.2017)

від відповідача-1 Опанасик В.В. - представник (довіреність № 356 від 17.01.2018)

від відповідача-2 не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У лютому 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «СТАРТ-Н» (далі - ТОВ «СТАРТ-Н», позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідач-1) та товариства з обмеженою відповідальністю «ШКОДЕР-С» (далі - ТОВ «ШКОДЕР-С», відповідач-2) про визнання права та визнання відсутнім права.

В обґрунтування позовних вимог позивач, який виступив поручителем перед відповідачем-1 - ПАТ КБ «ПриватБанк» за виконання відповідачем-2 - ТОВ «ШКОДЕР-С» зобов'язань за кредитним договором № 4Ш15112И від 16.12.2015 та виконав зобов'язання перед банком, зазначив, що відповідачі не визнають факт сплати позивачем боргу за кредитом та перехід до нього права вимоги за вказаним кредитним договором.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив суд:

- визнати право позивача вимагати від відповідача-2 сплати суми боргу за кредитним договором № 4Ш15112И від 16.12.2015 у розмірі 123 718 376,00 грн., за яким позивачем було сплачено кошти у вказаному розмірі за відповідача-2 на підставі договору поруки № 4Ш15112И/П від 26.10.2016;

- визнати відсутнім у відповідача-1 права вимагати від відповідача-2 сплати суми боргу за кредитним договором № 4Ш15112И від 16.12.2015 в розмірі 123 718 376,00 грн., заборгованість за яким була сплачена позивачем за відповідача-2 на підставі договору поруки № 4Ш15112И/П від 26.10.2016.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.02.2018 відкрито провадженні у справі № 910/1065/18 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27.02.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.02.2018 підготовче засідання відкладено на 20.03.2018.

16.03.2018 через загальний відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 просив суд у задоволенні позову відмовити, вважав, що права позивача відповідачами порушені не були, а позивач звертаючись до суду з даним позовом не надав належних та допустимих доказів протилежного. Крім того, вказав на невідповідність обраного позивачем способу захисту способам захисту порушених прав, встановлених законом, оскільки вимоги позивача спрямовані не на відновлення порушеного права, а на встановлення юридичних фактів, що не відноситься до компетенції господарських судів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.03.2018 підготовче засідання відкладено на 29.03.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.03.2018 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 24.04.2018.

У судовому засіданні 24.04.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав, вважав їх обґрунтованими та правомірними, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача-1 проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав їх необґрунтованими та безпідставними, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача-2 у жодне судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, правом надати відзив на позовну заяву не скористався.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача-2 за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ч. 9 ст. 165, ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 24.04.2018 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

26.10.2016 між товариством з обмеженою відповідальністю «СТАРТ-Н» (позивач, поручитель) та публічним акціонерним товариства комерційний банк «ПриватБанк» (відповідач-1, кредитор) був укладений договір поруки № 4Ш15112И/П (далі - договір поруки), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю ТОВ «ШКОДЕР-С» (відповідач-2, боржник) своїх зобов'язань за кредитним договором № 4Ш15112И від 16.12.2015 (далі - кредитний договір), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Відповідно до п. 2 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Згідно з п. 3 договору поруки поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений.

У випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору (п. 4 договору поруки).

Пунктом 5 договору поруки передбачено, що у випадку невиконання боржником п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу з зазначенням порушеного зобов'язання.

Відповідно до п. 6 договору поруки поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмові вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

Згідно з п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Пунктом 10 договору поруки передбачено, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за цим договором (п. 11 договору поруки).

Відповідно до п. 17 договору поруки цей договір укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 07.02.2013, укладеної сторонами.

Звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що 28.10.2016 відповідно до договору поруки № 4Ш15112И/П від 26.10.2016 виконав обов'язок боржника - ТОВ «ШКОДЕР-С» перед кредитором - ПАТ КБ «ПриватБанк», сплативши заборгованість у розмірі 123 718 376,00 грн. за кредитним договором № 4Ш15112И від 26.10.2016 згідно з платіжним дорученням № 2285 від 28.10.2016.

Позивач зазначає, що відповідачі не визнають факту погашення заборгованості та переходу до позивача прав кредитора, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частинами 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України).

Умовами договору поруки визначено, що позивач, як поручитель, відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Позивач зазначає, що згідно з платіжним дорученням № 2285 від 28.10.2016, ним сплачено відповідачу-1 кошти в сумі 123 718 376,00 грн. з призначенням платежу: виконання зобов'язань по кредитному договору № 4Ш15112И від 16.12.2015 згідно договору поруки № 4Ш15112И/П від 26.10.2016.

Приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України на кожну зі сторін спору покладений обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, позивач, звертаючись до суду з даним позовом повинен довести обставини, на які він посилається в позові, а саме довести належними та допустимими засобами доказування факт виконання ним, як поручителем, замість боржника зобов'язань за кредитним договором № 4Ш15112И від 26.10.2016 та сплати заборгованості за вказаним договором в повному обсязі.

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

У той же час, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що станом на 28.10.2016 заборгованість відповідача-2 - ТОВ «ШКОДЕР-С» за кредитним договором № 4Ш15112И від 26.10.2016 становила 123 718 376,00 грн.

За відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження дійсного розміру заборгованості за кредитним договором № 4Ш15112И від 26.10.2016, а також того, що за рахунок коштів у розмірі 123 718 376,00 грн. було в повному обсязі погашено заборгованість відповідача-2 за вказаним кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів факт виконання ним зобов'язання боржника за кредитним договором № 4Ш15112И від 26.10.2016 у повному обсязі.

При цьому, зі змісту приписів частин першої та другої статті 556 ЦК України можна дійти висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин, на які він посилається у позові та про необґрунтованість заявленого позивачем позову.

Крім того, суд зазначає, що зі змісту договору поруки вбачається, що у випадку невиконання боржником п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу з зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмові вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору (п.п. 5, 6 договору поруки).

Разом з тим, до матеріалів справи не долучено будь-яких вимог банку (відповідача-1), адресованих позивачу, щодо погашення заборгованості за боржника (відповідача-2) за кредитним договором № 4Ш15112И від 26.10.2016.

Суд також зазначає, що позивачем не надано жодного доказу невизнання відповідачами прав позивача, їх порушення та оспорення.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з приписами ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

У розумінні зазначених правових приписів суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття «охоронюваний законом інтерес» що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Оскільки правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права. Захисту в судовому прядку підлягає порушене право, проте матеріалами справи не підтверджено порушення прав позивача зі сторони відповідачів. Відтак, відсутність порушеного права позивача також є підставою для відмови у задоволенні заявлених ним позовних вимог.

Окрім того, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні приписів ст. 15, ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Таким чином, реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника (постанова Вищого господарського суду України від 30.07.2013 по справі № 910/743/13).

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Господарський суд розглядає справи, пов'язані з вирішенням спору про право, та в силу положень ст. 238 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні господарського спору по суті приймає рішення, у мотивувальній частині якого вказує, зокрема, встановлені ним обставини справи.

Тобто, встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Чинним законодавством України не наведено чіткого визначення юридичних фактів, однак з практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції слідує, що юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання права та визнання відсутнім права фактично спрямовані на встановлення певного юридичного факту. При цьому, між сторонами відсутній спір про право.

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог (постанова Вищого господарського суду України від 30.07.2013 по справі № 910/743/13).

Тобто, вимоги позивача про встановлення юридичних фактів можуть бути досліджені та встановлені лише під час вирішення спору про право, відтак, зазначені вимоги не можуть виступати самостійним предметом спору і, відповідно, належним способом захисту.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на зміст позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що фактично такі вимоги не відповідають встановленим законом способам захисту прав, а спрямовані на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції господарського суду, який, як орган державної влади, зобов'язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, заявлені позивачем вимоги про визнання права вимоги у позивача та визнання відсутнім права вимоги у відповідача-1 не призводять до поновлення права позивача, яке на його думку порушено.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 22.02.2018 у справі № 910/14036/17.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача в повному обсязі та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26.04.2018.

Суддя О.Г. Удалова