ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 904/4669/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Львова Б.Ю.,

розглянув касаційну скаргу управління соціального захисту населення Чечелівської районної у місті Дніпрі ради (далі - Управління)

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2017 (головуючий суддя - Євстигнеєва Н.М.)

та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.11.2017 (головуючий суддя - Антонік С.Г., судді: Дармін М.О. і Вечірко І.О.)

у справі №904/4669/17

за позовом публічного акціонерного товариства "Авіаційна компанія "Дніпроавіа" (далі - Товариство)

до Управління

про стягнення 77 368,97 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) до Управління про стягнення компенсації за пільговий проїзд повітряним транспортом громадян-мешканців Чечелівського району міста Дніпра за 2016 рік у розмірі 77 368, 97 грн.

Позовна заява мотивована тим, що на виконання вимог чинного законодавства України Товариство у 2016 році здійснило перевезення повітряним транспортом за маршрутом Дніпро-Київ, Дніпро-Київ-Дніпро, Дніпро-Львів-Дніпро громадян пільгової категорії - мешканців Чечелівського району м. Дніпра на загальну суму 77 368,97 грн. Проте, всупереч нормам чинного законодавства, відповідач добровільно не відшкодував позивачу вартість послуг, наданих пільговим категоріям громадян.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2017 у даній справі, яке залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.11.2017: позов задоволено; стягнуто з Управління на користь Товариства компенсацію за пільговий проїзд повітряним транспортом громадян-мешканців Чечелівського району міста Дніпра за 2016 рік у розмірі 77 368,97 грн. та судовий збір у розмірі 1600 грн.

Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивачем документально підтверджені витрати на перевезення пільгової категорії громадян - жителів Чечелівського району м.Дніпра у 2016 році, а відповідачем, що є розпорядником коштів місцевого бюджету, який має здійснювати компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, попри звернення позивача за відповідною компенсацією, вказані витрати не компенсовані.

Управління, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права у прийнятті оскаржуваних судових рішень, просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові акти попередніх судових інстанцій зі справи №904/4669/17 скасувати та ухвалити нове рішення.

Так, згідно з доводами Управління, викладеними в касаційній скарзі:

- Законом України "Про Державний бюджет України за 2016 рік" не передбачені субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію пільгового проїзду повітряним транспортом;

- сторонами не укладалися договори з приводу перевезень повітряним транспортом пільгових категорій громадян та проведення розрахунків за надані пільги у спірному 2016 році;

- Управління як орган місцевого самоврядування не повинно відповідати за борги держави, які виникли в зв'язку з бездіяльністю відповідних державних органів, на які покладено обов'язок щодо складання видаткової частини державного бюджету; таким чином, будь-яких зобов'язань Управління перед Товариством у 2016 році немає.

У відзиві на касаційну скаргу Товариство посилається на її безпідставність, оскільки господарські суди повно і всебічно з'ясували всі обставини справи і дали їм належну правову оцінку, та просить рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2017 і постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.11.2017 залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Розгляд касаційної скарги Управління здійснено судом касаційної інстанції без повідомлення учасників справи, у відповідності до частини четвертої статті 301 ГПК України у редакції, чинній з 15.12.2017.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, зокрема, таке.

Товариство у січні - серпні та листопаді - грудні 2016 року здійснило перевезення повітряним транспортом громадян, що проживають на території Чечелівського району м. Дніпра і мають право на пільги, передбачені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на загальну суму 77 368, 97 грн.

Здійснення позивачем вказаних авіаперевезень підтверджується наявними у матеріалах справи копіями паспортів, посвідчень ветерана війни, листками-талонами на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості, електронними авіаквитками.

Позивач, з метою відшкодування витрат з перевезення зазначених пільгових категорій громадян, звертався до Управління листами від 14.03.2017 № 1.1-21-41 та від 04.04.2017 № 3.14-427, в яких просив розглянути надані документи, підготувати акт звіряння розрахунків та перерахувати компенсацію.

Несплата відповідачем компенсації витрат за надані послуги авіаперевезень на пільговій основі стала підставою звернення позивача з позовом у даній справі до суду.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності або відсутності підстав для задоволення відповідних позовних вимог.

Касаційний господарський суд зазначає, що за змістом пунктів 1, 6 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту тощо визначаються виключно законами України.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Статтею 19 вказаного Закону визначено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Соціальні пільги на отримання послуг перевезення встановлено Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", який передбачає право ветеранів війни - учасників бойових дій на безплатний проїзд один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, незалежно від наявності залізничного сполучення, або проїзд один раз на рік (туди і назад) вказаними видами транспорту з 50-процентною знижкою; та інвалідів І і ІІ груп право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, а особам, які супроводжують інвалідів I групи (не більше одного супроводжуючого), - 50-процентна знижка вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту. Інвалідам III групи надається право безплатного проїзду один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом незалежно від наявності залізничного сполучення або проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту з 50-процентною знижкою вартості проїзду (пункт 17 частини першої статті 12, пункт 21 частини першої 13 названого Закону).

Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок надання пільг, передбачених Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 16.02.1994 N 94 визначено, що пільги, передбачені зазначеним Законом, надаються організаціями за рахунок власних коштів з наступним відшкодуванням їх з бюджету за встановленими нормами у погоджені з фінансовими органами терміни. Відшкодування організаціям витрат, пов'язаних з наданням пільг, фінансові органи провадять за рахунок коштів місцевих бюджетів на підставі перевірених ними розрахунків, поданих організаціями.

За приписами частини першої статті 12 Закону України "Про транспорт" підприємства транспорту зобов'язані забезпечувати, зокрема, права на пільги громадян щодо користування транспортом.

Норми вказаних Законів та постанови закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов'язку підприємства транспорту надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов'язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

За змістом статей 89, 102 Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету". Відповідно до пункту 3 названого Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що саме на відповідача як головного розпорядника коштів покладено обов'язок щодо здійснення розрахунків з постачальниками послуг, в тому числі компенсацій за пільгове перевезення громадян, які мають таке право, а відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання послуг з пільгового перевезення, здійснюється відповідачем за рахунок державних субвенцій.

Згідно із статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні приписи містить і стаття 193 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина друга статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язання.

З огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених обставин справи суди попередніх інстанцій, встановивши, що: Товариство в січні-серпні та листопаді-грудні 2016 року здійснило перевезення повітряним транспортом громадян пільгової категорії; в силу норм чинного законодавства відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання послуг з пільгового перевезення, здійснюється відповідачем за рахунок державних субвенцій; відповідач не здійснив відшкодування позивачу наданих послуг у розмірі 77 368,97 грн., - дійшли заснованого на законі висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових актів з огляду на таке.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування вартість послуг наданих пільговим категоріям громадян від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Відповідно до частини першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина друга статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, сама по собі відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі №905/2358/16. Касаційний господарський суд не вбачає правових підстав для відступу від даних висновків Верховного Суду України.

Також відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Послуги з авіаперевезення на пільгових умовах Товариство надавало не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на те державою орган - відповідач у справі в силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.

Стосовно тверджень скаржника про те, що сторонами не було укладено договору про відшкодування витрат за надані послуги авіаперевезення пільговим категоріям населення на 2016 рік Касаційний господарський суд зазначає, що чинне законодавство України не передбачає обов'язкового укладення такого договору, оскільки зобов'язання сторін у цій справі виникають безпосередньо із законів України і не залежать від їх волевиявлення.

Інші аргументи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень, оскільки вони спростовуються викладеними обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин. Водночас оцінка доводів касаційної скарги, спрямованих на заперечення встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи та переоцінку доказів у ній, перебуває поза межами перегляду справи в касаційній інстанції, яка відповідно до частини другої статті 300 ГПК України у редакції, чинній з 15.12.2017, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи, викладені Товариством у відзиві на касаційну скаргу, ґрунтуються на обставинах, встановлених у розгляді справи судами попередніх інстанцій, та відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржувані судові акти - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, які застосовані судами з урахуванням встановлених ним фактичних обставин справи і наявних у ній доказів.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення, а також враховуючи, що Управління було звільнено від сплати судового збору при поданні касаційної скарги судовий збір за подання касаційної скарги не стягується.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу управління соціального захисту населення Чечелівської районної у місті Дніпрі ради залишити без задоволення, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.11.2017 у справі № 904/4669/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов