ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2018 р. Справа № 922/6554/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Білецька А.М. , суддя Гребенюк Н. В.

Секретар судового засідання Казакова О.В.

за участю представників учасників:

позивача за первісним позовом -Левченко М.В. , за довіреністю від 27.10.2017 р. ;

відповідача за первісним позовом - Гуляєва А.В., за довіреністю від 26.02.2018 р. б/н(без адвокатського посвідчення), Пелепецького В.Д., за довіреністю від 24.04.2017 р. б/н (без адвокатського посвідчення);

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд, м. Дніпро - не з'явився;

2. Приватного акціонерного товариства "Термолайф", м. Харків,- не з'явився;

3. Акціонерного товариства з обмеженою відповідальністю "CARBO TRADING LIMITED" (Private company limited by shares "CARB0 TRADING LIMITED" (Кіпр)-не з'явився;

Третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору- не з'явився;

Третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача за позовом третьої особи:

1. Відокремленого підрозділу ПАТ "Сбербанк" - Харківське відділення № 5 ПАТ "Сбербанк"- не з'явився;

2. Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк", м. Київ-Івлєвої Н.В., за довіреністю від 18.10.2017 р. № 09/12/523(без адвокатського посвідчення);

3. Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, м. Київ - не з'явився;

4. Національного банку України, м. Київ; ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача за первісним позовом - Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" (вх. №121 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 12.12.17 р. у справі № 922/6554/15

за позовом Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод", м. Харків,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд, м. Дніпро;

2. Приватне акціонерне товариство "Термолайф", м. Харків,

3. Акціонерне товариство з обмеженою відповідальністю "CARBO TRADING LIMITED" (Private company limited by shares "CARB0 TRADING LIMITED" (Кіпр)

до Публічного акціонерного товариства "Дочірній Банк Сбербанку Росії" в о. відділення "Харківське відділення № 3 "АТ "Сбербанк Росії", м. Харків

про визнання недійсним договору

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю "Аромасервіс", м. Київ

до 1. Публічного акціонерного товариства "Сбербанк", м. Київ

2. Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод", м. Харків

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні на першого відповідача:

1. Відокремлений підрозділ ПАТ "Сбербанк" - Харківське відділення № 5 ПАТ "Сбербанк";

2.Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк", м. Київ;

3. Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку, м. Київ;

4. Національний банк України, м. Київ

про визнання договору про відкриття кредитної лінії недійсним

ВСТАНОВИЛА:

Приватне акціонерне товариство "Харківський коксовий завод" звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Публічного акціонерного товариства "Сбербанк", в якій просить: визнати недійсним в частині договір про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 р., укладений між позивачем та відповідачем щодо надання кредиту в сумі 7 150 000,00 доларів США; визнати припиненими зобов'язання позивача перед відповідачем з повернення кредиту 15384,22 доларів США та відсотків за користування ним за договором про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 р. Крім того, позивач просить судові витрати покласти на відповідача.

Також до господарського суду Харківської області в якості третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Аромасервіс", подавши позов до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" та Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 р., укладеного між Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії".

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.04.2016 р. у справі № 922/6554/15 (суддя Светлічний Ю.В.) позов Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" задоволено. Визнано недійсним в частині договір про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 р. між Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" та Публічним акціонерним товариством "ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (нове найменування ПАТ Сбербанк") щодо надання кредиту в сумі 7150000,00 доларів США. Визнано припиненими зобов'язання Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" перед Публічним акціонерним товариством "ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (нове найменування Публічне акціонерне товариство Сбербанк") з повернення кредиту 15384,22 доларів США та відсотків за користування ним за договором про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 р. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" на користь Публічного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" витрати зі сплати судового збору в розмірі 2436,00 грн.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Товариства з обмеженою відповідальністю "Аромасервіс"- відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21.06.2016 р. рішення господарського суду Харківської області від 25.04.2016 р. у справі № 922/6554/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.10.2016 р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21.06.2016 р. та рішення господарського суду Харківської області від 25.04.2016 р. у справі № 922/6554/15 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

В процесі розгляду справи в суді першої інстанції залучено до участі у справі № 922/6554/15 третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом: Товариство з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд, м. Дніпро; Приватне акціонерне товариство "Термолайф", м. Харків; Акціонерне товариство з обмеженою відповідальністю "CARBO TRADING LIMITED" (Private company limited by shares "CARB0 TRADING LIMITED" (Кіпр). Залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Харківське відділення № 5 ПАТ "Сбербанк", м. Харків. Визначено граничний термін розгляду справи у відповідності з Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах від 15.11.1965 р. - до 11.01.2018 р. Провадження у справі 922/6554/15 зупинено до отримання підтвердження виконання судового доручення про вручення третій особі - Акціонерному товариству з обмеженою відповідальністю "CARBO TRADING LIMITED" позовної заяви та ухвали суду від 11.01.2017 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.12.2017 р. у справі № 922/6554/15 (суддя Аюпова Р.М., повний текст складений 18.12.2017 р.) у задоволенні первісного позову відмовлено повністю, у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - відмовлено повністю.

Рішення мотивоване, зокрема, з тих підстав, що відповідач- Публічне акціонерне товариство "ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (нове найменування ПАТ Сбербанк") та третя особа - Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" не є пов'язаними між собою особами в розумінні положень пунктів 1-9 частини 1 статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність»( в редакції, яка діяла на час укладення Договору), а тому умови спірного Договору щодо надання відповідачем кредиту для погашення заборгованості за іншим кредитним договором перед третьою особою- Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" не суперечать встановленій зазначеною статтею забороні банку надавати кредити будь-якій особі для погашення цією особою будь-яких зобов'язань перед пов'язаною з банком особою.

Зокрема суд зазначив, що наведені банки не мають істотної участі один у одному та не є афілійованими особами один стосовно одного, оскільки не приймають участь у статутному капіталі одне одного, не є акціонерами один одного, не мають впливу один на одного,

Також суд зазначив, що жодний з наведених банків не є керівником або контролером споріднених чи афілійованих осіб другого банку, кожен із зазначених банків не керує і не контролює власників істотної участі іншого банку.

При цьому суд зазначив, що власником істотної участі ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" є ВАТ "Сбербанк Росії", а власником істотної участі ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" є державна корпорація "Банк розвитку та зовнішньоекономічної діяльності" (Зовнішекономбанк), проте, жодний з двох банків-резидентів ( відповідач та 3-тя особа -Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк") не є контролером ВАТ "Сбербанк Росії" або ДК "Банк розвитку та зовнішньоекономічної діяльності" (Зовнішекономбанк).

Також суд зазначив, що наведені банки не є спорідненими особами, оскільки не мають спільних власників істотної участі, зокрема держава Російська Федерація не є власником чи опосередкованим володільцем істотної участі в ВАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії"-особи, яка має істотну участь у статутному капіталі відповідача - ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ін.

Позивач, ПАТ "Харківський коксовий завод" з рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним в частині договір про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 р., укладений між ПАТ "Харківський коксовий завод" та ПАТ "Дочірній Банк Сбербанку Росії" (нове найменування ПАТ "Сбербанк") щодо надання кредиту в сумі 7 150 000,00 доларів США; визнати припиненими зобов'язання ПАТ "Харківський коксовий завод" перед ПАТ "Дочірній Банк Сбербанку Росії" (нове найменування ПАТ "Сбербанк") з повернення суми кредиту 15384,22 доларів США та відсотків за користування ним за договором про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 р., та ін.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на безпідставність висновку господарського суду першої інстанції, що відповідач- Публічне акціонерне товариство "ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (нове найменування ПАТ Сбербанк") та третя особа - Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" не є пов'язаними між собою особами в розумінні положень статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки вони є спорідненими особами, враховуючи, що держава Російська Федерація за законодавством України може розглядатися як прямий або опосередкований власник істотної участі обох цих банків.

Зокрема, позивач зазначає, що матеріали справи містять докази, що прямим власником 100% акцій відповідача- ПАТ «Сбербанк» є ВАТ «Сберббанк Росії»-нерезидент, зареєстрований за законодавством Російської Федерації, прямим власником 50,000000004% акцій якого є Центральний банк Російської Федерації-нерезидент, зареєстрований за законодавством Російської Федерації статутний капітал якого та інше майно є федеральною власністю РФ.В свою чергу, як зазначає позивач, прямим власником 97,85 % акцій 3-ї особи - ПАТ "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" на момент укладеня спірного Договору була Державна корпорація «Банк розвитку та зовнішньоекономічної діяльності-нерезидент, зареєстрований за законодавством Російської Федерації, прямим власником 100% акцій якого є держава Російська Федерація в особі її Уряду.

Крім цього скаржник зазначає, що укладення спірного Договору з порушенням чинного законодавства порушує його права, оскільки він є стороною цього Договору-позичальником.Також скаржник наголошує, що ним не пропущено позовну давність, оскільки про наявність ознак пов'язаності між ПАТ «Сбербанк» та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" він мав змогу дізнатися лише з інформації про власників істотної участі зазначених банків, вперше оприлюдненої на офіційному сайті Національного банку України 01.01.2013 р., і саме з цієї дати відповідно до положень ч. 1 статті 261 Цивільного кодексу України почала перебіг встановлена ч. 1 статті 271 цього Кодексу позовна давність.

Також скаржник посилається про порушення судом першої інстанції статті 15 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 р., оскільки суд не зупинив за клопотанням позивача провадження у справі до отримання підтвердження виконання міжнародного судового доручення (вх.№ 40657) щодо вручення третій особі- Акціонерному товариству "CARBO TRADING LIMITED" (Private company limited by shares "CARB0 TRADING LIMITED" (Кіпр) нотаріально засвідченого перекладу на англійську мову позовної заяви та ухвали господарського суду Харківської області від 11.01.2017 р. у справі № 922/6554/15 та ухвалою від 06.12.2017 р. відклав розгляд справи на 11.12.2017 р.Зважаючи на це, скаржник зазначає, що нова дата судового засідання не була доведена будь-яким чином до зазначеного іноземного учасника судового процесу.Скаржник зазначає, що в судовому засіданні 11.12.2017 р. суд оголосив перерву до 12.12.2017 р., яка також не доведена до відома цього іноземного учасника судового процесу, а клопотання позивача про зупинення провадження у справі залишилось невирішеним.

Скаржник зазначає, що з наведених обставин вбачається, що суд розглянув справу без належного повідомлення іноземного учасника судового процесу, порушив встановлений ч. 2 ст 15 Конвенції 6-місячний строк, зі спливом якого з моменту направлення судом документів поштою безпосередньо отримувачем (08.08.2017 р.) суд має право розглянути справу-лише 08.02.2018 р.

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні підтримує апеляційну скаргу.

Представник відповідача за первісним позовом у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 1122 від 31.01.2018 р.) просить залишити її без задоволення. а оскаржуване рішення без змін.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -ТОВ "Коксотрейд" у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 1036 від 30.01.2018 р.) просить її задовольнити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -ТОВ "Аромасервіс" у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 1037 від 30.01.2018 р.) просить її задовольнити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -ПрАТ "Термолайф" у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 1086 від 30.01.2018 р.) просить її задовольнити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача за позовом третьої особи-Національного Банку України зазначив, що Національним банком України не приймалося рішення відповідно до Положення про визначення пов'язаних з банком осіб, затв. Постановою правління НБУ від 12.05.2015 р. № 315 про визнання пов'язаними ПАТ "Дочірній бан Сбербанку Росії" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" пов'язаними з державою РФ ані на час винесення рішень Комісії НБУ з питань визначення пов'язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами про позбавлення банків ліцензії, ані на час участі в даному спорі в якості третьої особи. Згідно із переліком пов'язаних із банком осіб, який надається до Національного банку України на щомісячній основі відповідно до вимог наведеного Положення , зазначені банківські установи не визначені пов'язаними особами.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача за позовом третьої особи-Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 1460 від 12.02.2018 р.) зазначає, що у вирішенні апеляцінйої скарги покладається на розсуд суду та зазначив, що до повноважень Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку не відноситься питання контролю за укладенням договорів про відкриття кредитної лінії.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача за позовом третьої особи-Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" в судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. а оскаржуване рішення -без змін.

Представником позивача за первісним позовом -Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" заявлено клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача державного органу -Ради національної безпеки і оборони України, яке відхиляється у зв'язку з тим, що на порушення ч. 1 статті 50 Господарського процесуального кодексу України подано після початку першого судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи- Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк", перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, встановлено наступне.

20.09.2005 р. між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ПрАТ "Харківський коксовий завод" укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 15-93/17-7671/05 від 20.09.2005р.

04.09.2012р. між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" (нове найменування - ПАТ "Сбербанк") та ПрАТ "Харківський коксовий завод" укладено договір про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО (далі Кредитний договір або спірний Договір), за умовами пункту 1.5. якого, кредит надається на рефінансування заборгованості за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 15-93/17-7671/05, укладеним між позичальником та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 20.09.2005 року (далі Кредитний договір 2).

ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" згідно з укладеним між сторонами договором від 04.09.2012р. надало ПрАТ "Харківський коксовий завод" кредит на загальну суму 7 165 384,22 доларів США, що підтверджується платіжними дорученнями № 30924345 від 05.09.2012р. та № 31129703 від 06.09.2012р.

В подальшому 06.09.2012 р. із всієї суми отриманих кредитних коштів ПрАТ "Харківський коксовий завод" переказало платіжним дорученням № V2 від 06.09.2012р. на свій поточний рахунок, відкритий у третьої особи1-ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", суму 7 163 186,48 доларів США. 06.09.2012р. ПрАТ "Харківський коксовий завод" платіжним дорученням № 28 від 06.09.2012р. погасило третій особі-1 залишок заборгованості за Кредитним договором 2 у розмірі 7 150 000,00 доларів США за рахунок тих же кредитних коштів, раніше отриманих ПрАТ "Харківський коксовий завод" від ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" за Кредитним договором. Тобто мало місце використання кредитних коштів в сумі 7 150 000,00 доларів США згідно з їх цільовим призначенням, передбаченим пунктом 1.5. Кредитного договору. Зазначена обставина сторонами також не спростовується та підтверджена доказами у вигляді належним чином завірених копій зазначених платіжних доручень.

Позивач просить суд визнати недійсним Кредитний договір, посилаючись на те, що отримані ним на підставі цього Договору кредитні кошти не є кредитом відповідно до чинного законодавства України, а умови спірного Договору суперечать положенням статті 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", оскільки всупереч встановленій цією статтею забороні банку надавати кредити будь-якій особі для погашення цією особою будь-яких зобов'язань перед пов'язаною з банком особою, відповідач- Публічне акціонерним товариством "ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (нове найменування ПАТ Сбербанк") надав позивачеві грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитним договором 2 перед третьою особою 1- Публічним акціонерним товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк", який в свою чергу є пов'язаною з 1-м відповідачем особою в розумінні чинного законодавства.

Задовольняючи первісний позов, під час попереднього розгляду, суд виходив з того, що зміст Кредитного договору в певній частині суперечить положенням ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність, оскільки ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" є спорідненими особами внаслідок опосередкованого володіння державою Російська Федерація 10-ма і більше відсотками їх статутного капіталу, а також внаслідок незалежної від формального володіння можливості значного впливу на їх управління та діяльність, зокрема, через афілійованих осіб контролерів. Також господарськими судами зазначено про те, що відповідна правова позиція знаходить своє підтвердження у наданому до матеріалів справи висновку науково-правової експертизи при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України.

Крім того, у зв'язку з наявністю доказів того, що ПАТ "Харківський коксовий завод" сплатило частину відсотків за кредитним договором на користь ПАТ "Сбербанк" в сумі, що значно перевищує залишок дійсної частини кредиту у розмірі 15384,22 доларів США, то позовні вимоги в частині визнання припиненими зобов'язань з повернення суми кредиту 15384,22 доларів США та відсотків за користування ним за кредитним договором такожвизнавалися правомірними.

Відмовляючи у попередньому рішенні задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - ТОВ "Аромасервіс", суд зазначав, що спірний Кредитний договір не порушує права третьої особи саме як акціонера.

Направляючи дану справу до господарського суду Харківської області на новий розгляд, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 19.10.2016р. у цій справі, зокрема зазначив наступне.

Господарські суди, визнаючи недійсним в частині договір про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/Юо від 04.09.2012, не встановили, яке саме право позивача порушується, або не визнається або оспорюється у зв'язку з укладенням цього Договору.

Крім того, як вбачається зі змісту позову, ПАТ "Харківський коксовий завод" підставою позову зазначив порушення під час укладення кредитного договору ч. 5 ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Водночас, дійшовши висновку про те, що кредитний договір ПАТ "Харківський коксовий завод" та ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" укладений для рефінансування, в тому числі кредитної заборгованості перед ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", що на думку господарських судів є порушенням вимог ч. 5 ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", господарські суди попередніх інстанцій не дослідили обставини справи щодо наявності або відсутності у сторін можливості на момент укладення оспорюваного договору дізнатися із загальнодоступних джерел про осіб, які мають ознаки пов'язаних з банком у розумінні зазначеної вимоги Закону.

У цьому зв'язку, Вищий господарський суд визнав передчасними висновки господарських судів щодо позовної давності, пославшись на те, що без дослідження фактичних обставин справи наявності/відсутності у позивача можливості на момент укладення оспорюваного договору дізнатися із загальнодоступних джерел про осіб, які мають ознаки пов'язаних з банком, такі висновки є передчасними.

Як вбачається зі змісту оскаржених судових рішень, господарські суди дійшли висновку про те, що у матеріалах справи наявні докази, що ПАТ "Харківський коксовий завод" сплатило частину відсотків за кредитним договором на користь ПАТ "Сбербанк" в сумі, що значно перевищує залишок дійсної частини кредиту у розмірі 15384,22 доларів США., а тому позовні вимоги в частині визнання припиненими зобов'язань з повернення суми кредиту 15384,22 доларів США та відсотків за користування ним за кредитним договором підлягають задоволенню.

Зазначивши про те, що застосування реституції є неможливим, оскільки сторонами до матеріалів справи не були долучені докази обґрунтованих розмірів фактично сплачених сум, господарські суди попередніх інстанцій не мотивували у своїх рішеннях на підставі яких доказів вони дійшли висновку про припинення в частині зобов'язань з повернення суми кредиту у розмірі 15 384,22 доларів США.

Щодо вказівок Вищого господарського суду України про дотримання правил територіальної підсудності, господарським судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення правомірно встановлено, що даний спір підсудний господарському суду Харківської області, зважаючи на те, що відповідач за первісним позовом за спірним Договором надав кредит позивачеві, а тому зобов'язаними сторонами цього договору є позивач та відповідач.

Першочерговим до вирішення у даній справі є питання щодо позовних вимог про визнання недійсним Договору про відкриття кредитної лінії.

Відповідно до ст. 13, 15 Господарського процесуального кодексу України ( в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), підсудність справ визначається за предметними і територіальними ознаками.

Частина 1 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України ( в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), визначено, що справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні господарських договорів, справи у спорах про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

Пунктом 20.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" роз'яснено, що спори, пов'язані з укладанням, зміною умов, розірванням чи визнанням недійсними договорів, підлягають вирішенню господарським судом за місцем знаходження однієї з сторін, до якої звернувся заявник. У питаннях визначення підвідомчості і підсудності справ зі спорів про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними слід враховувати також викладене у п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

В пункті 1.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 15 ГПК України, територіальна підсудність господарським судам справ у спорах про визнання договорів недійсними визначається за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо. За наявності двох чи кількох відповідачів, які є зобов'язаними за договором, справа розглядається за місцезнаходженням одного з них за вибором позивача.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

З вищенаведених правових норм вбачається, що спір має розглядатись господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за спірним Договором здійснити на користь другої сторони певні дії, а саме: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

Оскільки сторонами не заперечується, в тому числі й позивачем в позовній заяві факт виконання відповідачем своїх зобов'язань за спірним Договором, на який він прямо посилається в цій заяві, то зобов'язаною стороною за цим Договором у спірних правовідносинах є позивач -ПАТ "Харківський коксовий завод" місцезнаходженням якого є м. Харків, то, відповідно, такий спір підсудний господарському суду Харківської області.

З матеріалів справи вбачається, що господарський суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення виходив з того, що відповідач- Публічне акціонерне товариство "ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (нове найменування ПАТ Сбербанк") та третя особа - Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" не є пов'язаними між собою особами в розумінні положень пунктів 1-9 частини 1 статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність»( в редакції, яка діяла на час укладення Договору), а тому умови спірного Договору щодо надання відповідачем кредиту для погашення заборгованості за іншим кредитним договором перед третьою особою- Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" не суперечать встановленій зазначеною статтею забороні банку надавати кредити будь-якій особі для погашення цією особою будь-яких зобов'язань перед пов'язаною з банком особою.

Зокрема суд зазначив, що наведені банки не мають істотної участі один у одному та не є афілійованими особами один стосовно одного, оскільки не приймають участь у статутному капіталі одне одного, не є акціонерами один одного, не мають впливу один на одного,

Також суд зазначив, що жодний з наведених банків не є керівником або контролером споріднених чи афілійованих осіб другого банку, кожен із зазначених банків не керує і не контролює власників істотної участі іншого банку.

При цьому суд зазначив, що власником істотної участі ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" є ВАТ "Сбербанк Росії", а власником істотної участі ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" є державна корпорація "Банк розвитку та зовнішньоекономічної діяльності" (Зовнішекономбанк), проте, жодний з двох банків-резидентів ( відповідач та 3-тя особа - Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк") не є контролером ВАТ "Сбербанк Росії" або ДК "Банк розвитку та зовнішньоекономічної діяльності" (Зовнішекономбанк).

Також суд зазначив, що наведені банки не є спорідненими особами, оскільки не мають спільних власників істотної участі, зокрема держава Російська Федерація не є власником чи опосередкованим володільцем істотної участі в ВАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії"-особи, яка має істотну участь у статутному капіталі відповідача та ін.

Викладені вище висновки господарського суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 5 ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» №2121-111 в редакції, яка діяла на час укладання спірного правочину, банку забороняється надавати кредити будь-якій особі для погашення цією особою будь-яких зобов'язань перед пов'язаною особою банку.

Таким чином, вирішення даного спору прямо залежить від кваліфікації ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" як пов'язаних між собою осіб.

Звертаючись до господарського суду з даним позовом, позивач, стверджує, що зазначені банки є пов'язаними особами в розумінні ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (далі - Закон).

Натомість, як правомірно зазначив господарський суд першої інстанції, такі доводи суперечить законодавству України, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 52 Закону в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору, пов'язаними особами для цілей даного закону визнавалися:

1) керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів правління банку;

2) особи, які мають істотну участь у банку;

3) керівники юридичних осіб, які мають істотну участь у банку;

4) керівники та контролери споріднених осіб банку;

5) керівники та контролери афілійованих осіб банку;

6) афілійовані особи банку;

7) споріднені особи банку;

8) асоційовані особи будь-якої фізичної особи, зазначеної в пунктах 1 - 5 цієї частини;

9) юридичні особи, у яких асоційовані особи, визначені в пункті 8 цієї частини, є керівниками або контролерами.

Оскільки позивач у позові не зазначає певного пункту (пунктів) статті 52 Закону, за яким він кваліфікує вищезазначені банки як пов'язані особи, а лише зазначає у позові та поясненнях, що держава Російська Федерація опосередковано володіє більш ніж 10% статутного капіталу та здійснює значний вплив на управління банків через афілійованих осіб-акціонерів, суд першої інстанції правомірно здійснив аналіз спірних правовідносин щодо пов'язаності наведених банківських установ за всіма пунктами, передбаченими ч.2 ст. 52 Закону, зазначивши наступне.

Очевидно, що правовідносини, встановлені у даному спорі, не містять ознак, зазначених у п. 1, оскільки положення даного пункту пов'язують виключно банк та представників його менеджменту.

Ознаки п. 2 ч.2 ст. 52 Закону також відсутні.

Відповідно до положень ст. 2 Закону (визначення термінів) істотна участь - пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи.

Вищезазначені банки не приймають участь у статутному капіталі одне одного, не є акціонерами один одного та не мають впливу один на одного, що не заперечується сторонами.

Ознаки п.3 ч.2 ст. 52 Закону відсутні, оскільки зазначений пункт стосується виключно фізичних осіб.

Відповідно до ст. 2 Закону керівники юридичної особи - керівник підприємства, установи, члени виконавчого органу та ради (спостережної ради) юридичної особи.

Ознаки п.4 ч.2 ст. 52 Закону також відсутні, оскільки жодний із зазначених банків не є керівником або контролером споріднених осіб другого банку.

Відповідно до ст. 2 Закону контролером є фізична або юридична особа, щодо якої не існує контролерів - фізичних осіб та яка має можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або діяльність юридичної особи шляхом прямого та/або опосередкованого володіння самостійно або спільно з іншими особами часткою в юридичній особі, що відповідає еквіваленту 50 чи більше відсотків статутного капіталу та/або голосів юридичної особи, або незалежно від формального володіння здійснювати такий вплив на основі угоди чи будь-яким іншим чином.

В цій статті міститься також визначення спорідненої особи, якою є юридична особа, яка має спільних з банком власників істотної участі.

Натомість Публічне акціонерне товариство "Сбербанк" та третя особа - Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" не мають спільних власників істотної участі.

Дефініція норми п.4 ч.2 ст. 52 Закону вимагає саме здійснення функції контролю за спорідненими особами або керівництва спорідненими особами. Безспірним фактом є те, що кожен із зазначених банків не керує і не контролює власників істотної участі іншого банку.

Як вже зазначалося, власником істотної участі відповідача за первісним позовом -ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" є ВАТ "Сбербанк Росії". Власником істотної участі ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" є державна корпорація "Банк розвитку та зовнішньоекономічної діяльності" (Зовнішекономбанк).

Жодний з двох банків-резидентів не є контролером ВАТ "Сбербанк Росії" або ДК "Банк розвитку та зовнішньоекономічної діяльності" (Зовнішекономбанк).

Аналогічно відсутні ознаки п.5 ч.2 ст. 52 Закону, оскільки жодній з зазначених українських банків не є керівником або контролером афілійованих осіб іншого банку.

Відповідно до ст. 2 Закону, афілійована особа банку - будь-яка юридична особа, в якій банк має істотну участь або яка має істотну участь у банку. Обґрунтування цього висновку колегії суддів співпадає із обґрунтуванням висновку щодо п.4 ч.2 ст. 52 Закону і наведено вище.

Відсутні і ознаки, передбачені п.6 ч.2 ст. 52 Закону, оскільки зазначені банки - резиденти не є афілійованими особами один стосовно одного.

Також відсутні ознаки п.7 ч.2 ст. 52 Закону, оскільки зазначені українські банки не є спорідненими особа один одному.

Відповідно до ст. 2 Закону, споріднена особа банку - юридична особа, яка має спільних з банком власників істотної участі.

З огляду на дефініцію норми п. 7 ч.2 ст. 52 Закону, для здійснення висновку про спорідненість двох зазначених українських банків необхідно встановити спільних для обох банків учасників істотної участі.

В цьому аспекті держава Російська Федерація не є власником істотної участі в ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії".

Наведена вище дефініція істотної участі передбачає як пряме, так і опосередковане володіння особою статутним капіталом.

Очевидно, що держава РФ не є прямим володільцем статутного капіталу жодного із названих вище українських банків, тому в аспекті ознак п.7 ч.2 ст. 52 Закону може ставитися питання про опосередковане володіння РФ істотною участю у зазначених банках.

Законодавство України, яке діяло на час вчинення оспорюваного правочину, не містило вичерпної дефініції опосередкованого володіння капіталом, але п. 1.4. Положення про порядок подання відомостей про структуру власності, затвердженого Постановою Правління НБУ від 08.09.2011 р. №306 та зареєстрованого в МЮУ 18.10.11 р. за №1204/19942, яке було чинним на час укладання спірного договору визначалося, що опосередковане володіння участю в банку/юридичній особі настає, якщо особа самостійно або спільно з іншими особами (групою асоційованих осіб або групою інших осіб, пов'язаних угодою або спільними економічними інтересами, відносинами економічної та/або організаційної залежності, у тому числі двом особам, кожна з яких не має контролерів та одночасно є контролерами однієї юридичної особи (групи юридичних осіб):

здійснює контроль прямого власника участі в банку/юридичній особі,

та/або здійснює контроль групи прямих власників банку/юридичної особи,

та/або здійснює контроль особи, яка здійснює контроль зазначених вище осіб,

та/або набуває права голосу в розмірі 10 і більше відсотків статутного капіталу банку на загальних зборах учасників банку/юридичної особи за дорученням учасника (учасників) банку/юридичної особи,

та/або має незалежну від формального володіння можливість вирішального впливу на керівництво чи діяльність банку/юридичної особи чи будь-якої зазначеної вище юридичної особи,

та/або здійснює контроль групи осіб, яка здійснює контроль зазначених вище осіб.

Цей перелік опосередкованого володіння не є вичерпним.

Зважаючи на наведену вище дефініцію у сукупності із системним тлумаченням положень Закону щодо істотної участі та контролю вбачається, що необхідною умовою кваліфікації відносин, як відносин опосередкованого володіння капіталом банку - є здійснення одним суб'єктом контролю або вирішального впливу на діяльність обох банків.

З аналізу спірних правовідносин такого суб'єкта не вбачається.

Посилання позивача на здійснення впливу (контролю) на обидва банка державою Російська Федерація прямо суперечить тому факту, що держава РФ ніяким чином не впливає і не може впливати на діяльність Центробанку РФ, який, в свою чергу, є власником істотної участі ВАТ "Сбербанк Росії", який, в свою чергу, є власником істотної участі ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії".

Висновок суду 1-й інстанції про неможливість впливу держави РФ на діяльність Центробанку РФ ґрунтується на приписах імперативних норм конституції РФ та федерального закону РФ "О Центральном банке Российской Федерации".

Відповідно до ч.2 ст. 1 Федерального закону "О Центральном банке Российской Федерации" функції та повноваження, передбачені Конституцією РФ і даним Федеральним законом, Центробанк РФ здійснює незалежно від інших федеральних органів державної влади, органів державної влади суб'єктів РФ і органів місцевого самоврядування.

Аналогічно в ч.2 ст. 75 Конституції РФ: захист та забезпечення стійкості рубля - основна функція Центрального Банку РФ, яку він здійснює незалежно від інших органів державної влади.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Конституції РФ державну владу в РФ здійснюють президент РФ, Федеральне Зібрання, Уряд РФ та суди РФ. Тому Центробанк РФ також не є органом державної влади.

Імперативними конституційними нормами Конституції РФ всім зазначеним органам заборонено втручатися у діяльність Центробанку Росії, що свідчить про неможливість контролю (впливу) держави РФ над діяльністю Центробанку Росії і, таким чином, унеможливлює опосередковане володіння держави РФ капіталом ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії".

Оцінюючи заперечення позивача, яке ґрунтується на посиланні на ст. 2 Федерального закону "О Центральном банке Российской Федерации", відповідно до якої майно Центробанку РФ є федеральним, господарський суд першої інстанції правомірно зазначив, що відповідно до імперативних приписів ст. 2 зазначеного закону Центробанк РФ самостійно здійснює володіння, користування та розпорядження майном банку, включаючи золотовалютні резерві Центробанку РФ. Вилучення та обтяження зобов'язаннями вказаного майна без згоди Центробанку РФ не допускається, якщо інше не передбачено законодавством. Держава не несе відповідальності по зобов'язаннях Центробанку РФ, а Центробанк РФ - по зобов'язаннях держави, якщо інше не передбачено законодавством.

Таким чином, ці норми права свідчать про те, що кваліфікація майна Центробанку РФ, як федерального є формально-правовою, і спеціальний статус цього майна (самостійна, на власний розсуд реалізація Центробанком РФ права власності) виключає вплив або контроль держави РФ за діяльністю Центробанку РФ.

Оцінюючи заперечення позивача, яке ґрунтується на участі державних посадовців РФ в діяльності Центробанку РФ (ОСОБА_1., ОСОБА_2. та ОСОБА_3.), суд першої інстанції правомірно зазначив, що відповідно до відкритих до ознайомлення біографій цих публічних осіб, зазначенні посадовці під час зайняття посад в уряді РФ не займали керівних посад в Центробанку РФ, а перебування в колегіальних або дорадчих органах Центробанку РФ не є контролем діяльності даного органу, оскільки відсутня ознака вирішального впливу.

Таким чином, зазначені українські банки не є спорідненими особами.

Аналогічно відсутні ознаки, передбачені п.8 та п.9 ч.2 ст. 52 Закону, оскільки жодних доказів наявності асоційованих осіб позивач взагалі не наводить.

Відповідно до ст. 2 Закону асоційована особа - чоловік або дружина, прямі родичі цієї особи (батько, мати, діти, рідні брати та сестри, дід, баба, онуки), прямі родичі чоловіка або дружини цієї особи, чоловік або дружина прямого родича.

Даних про таких осіб матеріали справи не містять.

На підставі вищевикладеного господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що українські банки ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ПАТ "Сбербанк" не є пов'язаними особами.

Оцінюючи заперечення позивача, яке ґрунтується на тому, що 24.07.2015 р. Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку прийняті рішення №1082 "Щодо анулювання ліцензій на провадження професійної діяльності па фондовому ринку ПАТ "ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ" та №1090 "Щодо анулювання ліцензій на провадження професійної діяльності на фондовому ринку ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", суд першої інстанції правомірно зазначив, що наведні рішення не є належним доказом у даному спорі, а саме доказами пов'язаності зазначених банків в розумінні статті 52 Закону, з огляду на наступне.

Зміст наявних у матеріалах справи вищевказаних рішень НКЦПФР свідчить про те, що вони не ґрунтуються на приписах Закону України "Про банки і банківську діяльність", а прийняті на підставі норм Законів України "Про ліцензування видів господарської діяльності", "Про оборону України", "Про захист економічної конкуренції" та інших, до переліку яких Закону України "Про банки і банківську діяльність" не входить.

Аналіз цих рішень свідчить про те, що норми як Закону в цілому, так і норми ст.ст. 2, 52 Закону, зокрема, при винесенні рішень НКЦПФР не використовувалися.

Більше того, відповідно до змісту рішень, позбавлення ліцензій відбулося на підставі пункту 9 частини 2 статті ст.16 "Про ліцензування видів господарської діяльності", тобто підставою для прийняття рішення про анулювання ліцензії є:

акт про документальне підтвердження встановлення факту контролю (вирішального впливу) за діяльністю ліцензіата осіб інших держав, що здійснюють збройну агресію проти України у значенні, наведеному у статті 1 Закону України "Про оборону України", та (або) дії яких створюють умови для виникнення воєнного конфлікту, застосування воєнної сили проти України.

Наведена нормативна підстава стосується виключно контролю з боку осіб іноземної держави, а не самої іноземної держави, що свідчить про безпідставність посилання позивача на рішення НКЦПФР.

Крім того, зі змісту зазначених рішень НКЦПФР (далі - Комісія) вбачається, що Комісією взагалі не досліджувався статус Центробанку РФ, як особи зі спеціальним статусом, який полягає у юридичній незалежності ЦБ РФ від органів влади РФ.

Також в аспекті кваліфікації банків-резидентів як пов'язаних осіб повноваження щодо визначення пов'язаних осіб банків, відповідно до законодавства, надані Національному банку України і останній, залучений до участі у вирішення даного спору, в якості третьої особи на боці відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відмовився визнати зазначені банки-резиденти пов'язаними особами.

Відповідно до Положення про визначення пов'язаних із банком осіб, яке затверджено Постановою Правління Національного банку України від 12.05.2015р. за № 315 та розроблено відповідно до Законів України "Про Національний банк України", "Про банки і банківську діяльність", інших законодавчих актів України, Національний банк України наділений правом та повноваженнями щодо прийняття рішення про визначення юридичних або фізичних осіб пов'язаними з банком особами.

Відповідно до п. 1 глави 2 Положення Національний банк може визначати пов'язаною із банком особу відповідно до вимог статті 52 Закону із застосуванням зокрема ознак, зазначених у главі 3 цього розділу.

Частиною 2 глави 2 Положення встановлено, що рішення про визначення юридичних або фізичних осіб пов'язаними з банком особами приймає Комісія з питань визначення пов'язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами. Національний банк приймає рішення про визначення юридичної або фізичної особи пов'язаною з банком особою кожного разу, коли Національний банк виявляє підстави для цього. Визначення особи не пов'язаною з банком не перешкоджає наступному визначенню такої особи пов'язаною, якщо для нього виникають підстави.

Національний банк України у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що він не визнав зазначені банки пов'язаними з державою РФ ані на час винесення рішень Комісії про позбавлення банків ліцензій, ані на час участі в даному спорі в якості третьої особи.

Більше того, банком ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" пройдена процедура встановлення учасників опосередкованої участі в порядку, передбаченому Положенням про визначення пов'язаних із банком осіб, шляхом надання такого висновку самим банком. Цей висновок не містить пов'язаності банку із державою РФ. Жодних зауважень щодо цього висновку у НБУ не виникло.

Оцінюючи посилання позивача на висновок науково-правової експертизи від 12.04.2016 р., здійснений працівником Інституту держави і права ім.. В.М. Корецького яким встановлена юридична пов'язаність зазначених у даному рішенні банків, суд першої інстанції правомірно зазначив, що даний висновок є висновком спеціаліста, а не висновком експерта, з чим погоджується і позивач у справі.

Цей висновок містить ряд припущень, які видані за норми права, що і дозволило спеціалісту ОСОБА_4. прийти до наведеного у змісти доказу висновку.

Так, спеціаліст ОСОБА_4. посилається на те, що відповідно до ст. 71 конституції РФ Центробанк РФ є федеральною економічною службою та органом федеральної влади і в подальшому будує правову позицію на цьому твердженні.

Слід враховувати, що ст. 71 Конституції РФ взагалі не регламентує статусу і діяльності ЦБ РФ, він в цій нормі взагалі не згадується. В даній статті є норма щодо федеральних банків, що не тотожно визначенню ЦБ РФ.

Між тим, як зазначено вище, ключовим елементом правового статусу ЦБ РФ є принцип незалежності, який проявляється насамперед у тому, що ЦБ РФ виступає як особливий публічно-правовий інститут, який володіє винятковим правом грошової емісії та організації грошового обігу. Він не є органом державної влади в силу положень ч.1 ст. 11 конституції РФ. Функції та повноваження, передбачені Конституцією Російської Федерації і Федеральним законом "Про Центральний банк Російської Федерації (Банки Росії)", ЦБ РФ здійснює незалежно від федеральних органів державної влади, органів державної влади суб'єктів Російської Федерації та органів місцевого самоврядування. Незалежність статусу Банку Росії відображена в статті 75 Конституції Російської Федерації, а також в статтях 1 і 2 Федерального закону "Про Центральний банк Російської Федерації (Банк Росії)".

При цьому спеціаліст не наводить і не аналізує норми права щодо незалежності Центробанку РФ від органів влади РФ, що свідчить про необ'єктивність висновку спеціаліста.

У відповідності до пп. 2.1., 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29 травня 2013 року № 11, зазначено вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Дана правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду України від 11.07.2012р. №6-63цс12, постанова Вищого господарського суду України від 02.02.2012р. у справі №17/314 щодо необхідності дослідження фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання договорів недійсними на момент їх вчинення .

Також не є доказом пов'язаності зазначених банківських установ надані позивачем до матеріалів справи рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01.03.2018 р. (т. 12 а.с. 161), яким до них застосовано строком на один рік обмежувальні заходи відповідно до Закону України "Про санкції" у вигляді запобігання виведенню капіталів за межі України на користь пов'язаних з банками осіб та рішення Національного банку України від 15.03.2018 р.( т. 12 а.с. 166,167), яким на виконання наведеного рішення РНБО України продовжено забезпечення зазначених санкцій, оскільки з цих рішень не вбачається, що підставами застосування санкцій стали обставини, які свідчать про пов''язаність цих осіб між собою в розумінні статті 52 Закону, зокрема щодо наявності володіння РФ істотною участю у зазначених банках.

Отже, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним спірного Договору.

Втім, відмовляючи в позові повністю, господарський суд першої інстанції не зазначив підстав відмови в частині вимог про визнання припиненими зобов'язань з повернення суми кредиту 15384,22 доларів США та відсотків за користування ним за Кредитним договором, які не є похідними від позовних вимог про визнання цього Договору недійсним, оскільки підставою припинення такого зобов'язання в позовній заяві зазначено його виконання належним чином відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України, в той час як статтею 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, зокрема двостороння реституція, тобто недійсний правочин не створює зобов'язань, чим виключається їх припинення.

Проте, як зазначено вище, підстави для визнання спірного Договору недійсним відсутні, а тому на його підставі виникли відповідні зобов'язання сторін, у зв'язку з чим до предмету доказування щодо позовної вимоги про припинення зобов'язань з повернення суми кредиту 15384,22 доларів США та відсотків за користування ним входять відповідні обставини погашення позивачем зазначених сум.

Як зазначено вище, суд касаційної інстанції, направляючи дану справу на новий розгляд зазначив, що господарські суди попередніх інстанцій не мотивували у своїх рішеннях на підставі яких доказів вони дійшли висновку про припинення в частині зобов'язань з повернення суми кредиту у розмірі 15 384,22 доларів США.

Проте, ПАТ "Харківський коксовий завод" не довів, що ним сплачено частину відсотків за Кредитним договором на користь ПАТ "Сбербанк" в сумі, що значно перевищує залишок дійсної частини кредиту у розмірі 15384,22 доларів США , оскільки до позовної заяви та матеріалів справи надано велику кількість копій платіжних доручень щодо сплати відсотків у певних сумах як у гривнях, так і в доларах США ( т. 1 а.с. 45-79) за певні періоди без надання будь-яких розрахунків нарахованих та сплачених за договором відсотків із зазначенням курсу валюти платежу, врахування змінюваних процентних ставок, нарахованих та сплачених сум основного боргу, не проведено звірку взаєморозрахунків з відповідачем із складанням відповідного акту, в якому б зазначалися такі відомості із посиланням на номера та дати первинних та платіжних документів.При цьому відповідач заперечує погашення позивачем заборгованості за Кредитним Договором, зазначаючи про наявність заборгованості.

Зважаючи на це, позовні вимоги в частині визнання припиненими зобов'язань з повернення суми кредиту 15384,22 доларів США та відсотків за користування ним за кредитним договором є необґрунтованими, а тому господарський суд першої інстанції правомірно відмовив в їх задоволенні.

Доводи позивача про порушення судом вимог статті 15 Конвенції є безпідставними, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду від 11.01.2017р. залучено до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом: Товариство з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд, м. Дніпро; Приватне акціонерне товариство "Термолайф", м. Харків; Акціонерне товариство з обмеженою відповідальністю "CARBO TRADING LIMITED" (Private company limited by shares "CARB0 TRADING LIMITED" (Кіпр). Залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Харківське відділення № 5 ПАТ "Сбербанк", м. Харків. Визначено граничний термін розгляду справи у відповідності з Конвенцією Про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах від 15.11.1965 р. - до 11.01.2018р. Провадження у справі 922/6554/15 зупинено до отримання підтвердження виконання судового доручення про вручення третій особі - Акціонерному товариству з обмеженою відповідальністю "CARBO TRADING LIMITED" позовної заяви та ухвали суду від 11.01.2017р. Розгляд справи відкладено на 31.07.2017р. о 12:00 год.

Ухвалами господарського суду розгляд справи неодноразово відкладався.

При цьому господарський суд першої інстанції правомірно розглянув справи, виконавши обов'язок щодо належного повідомлення учасників судового процесу про розгляд справи господарським судом, в тому числі іноземного учасника а також -третю особу - Акціонерного товариства з обмеженою відповідальністю "CARBO TRADING LIMITED" (Private company limited by shares "CARB0 TRADING LIMITED" (Кіпр), виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 125 ГПК України( вредакції,яка була чинна на час прийняття оскаржуваного рішення). у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Міжнародним актом, яким регулюється питання вчинення певних процесуальних дій на території іншої держави, є Конвенція про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 (далі - Конвенція), до якої Україна приєдналась 19.10.2000.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ця Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Конвенції кожна Договірна Держава призначає Центральний Орган, обов'язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав, і здійснення процесуальних дій відповідно до положень статей 3-6.

Відповідно до ст. 3 Конвенції орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей. До прохання додається документ, що підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках.

Відповідно до ст. 5 Конвенції Центральний Орган запитуваної Держави власноруч вручає документ або забезпечує його вручення відповідним органом: а) у спосіб, визначений його внутрішнім правом для вручення документів, складених в цій державі, особам, що перебувають на її території, або Ь) в особливий спосіб, обумовлений запитуючим органом, якщо такий спосіб не є несумісним з законами запитуваної Держави. З урахуванням положень пункту (Ь) частини першої цієї статті документ може завжди бути вручений шляхом безпосередньої доставки одержувачу, який приймає його добровільно. Якщо документ має бути вручений відповідно до частини першої цієї статті, то Центральний Орган може вимагати, щоб документ був складений або перекладений офіційною мовою або однією з офіційних мов запитуваної Держави. Частина прохання, яка відповідає формуляру, доданому до цієї Конвенції, що містить короткий виклад суті документу, що підлягає врученню, вручається разом з документом.

Статтею 10 Конвенції встановлено, якщо запитувана Держава не заперечує, то ця Конвенція не обмежує: а) можливості надсилати судові документи безпосередньо поштою особам, які перебувають за кордоном; Ь) можливості для судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуючої Держави здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави; с) можливості для будь-якої заінтересованої в судовому процесі особи здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави.

Отже, Конвенцією чітко встановлені способи та порядок вручення судових та позасудових документів за кордоном.

Так, ст. З Конвенції встановлений вичерпний перелік уповноважених осіб на вручення судових та позасудових документів за кордоном, якими є орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави.

Нотою, датованою 05.01.1984, Уряд Кіпру зазначив, що не заперечує проти способів передачі документів, передбачених у ст. 10 Конвенції, тобто безпосередньо поштою особам, які перебувають на території Республіки Кіпр.

Разом з тим, 06.09.2004 між Україною та Республікою Кіпр підписано Угоду про правову допомогу в цивільних справах, яка ратифікована Законом України № 2910-ІУ від 22.09.2005 та набрала чинності 18.03.2006, за умовами якої, громадяни однієї Договірної Сторони користуються на території іншої Договірної Сторони таким самим правовим захистом щодо своїх особистих та майнових прав, що й громадяни цієї іншої Договірної Сторони. Громадяни однієї Договірної Сторони мають право на вільний та безперешкодний доступ до судів та інших органів другої Договірної Сторони, до компетенції яких входять цивільні справи, і можуть звертатися до них, подавати клопотання і позови та здійснювати інші дії, необхідні у зв'язку з судовим розглядом, на тих самих умовах, що й громадяни другої Договірної Сторони. Положення цієї Угоди застосовуються до юридичних осіб, які мають своє місцезнаходження на території будь-якої з Договірних Сторін і які були створені відповідно до її законодавства. Правова допомога включає виконання судових процесуальних дій, передбачених законодавством запитуваної Договірної Сторони, зокрема опитування сторін, свідків та експертів, проведення експертиз, вручення та передачу документів, визнання та виконання судових рішень, а також інші дії відповідно до законодавства Договірних Сторін (статті 1, 5 Угоди).

Таким чином, Республіка Кіпр погодилась на вручення судових та позасудових документів як через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави, так і безпосередньо поштою особам, які перебувають на території Республіки Кіпр.

Чинним законодавством не передбачено інших способів повідомлення осіб- нерезидентів, окрім тих, що встановлені Конвенцією.

Аналогічна правова позиція щодо повідомлення іноземних сторін за Конвенцією викладена у постанові ВГСУ від 03.11.2017 року по справі № 922/664/17.

Отже направлення відповідних судових документів поштою безпосередньо третій особі, яка перебуває на території Республіки Кіпр - Акціонерному товариству з обмеженою відповідальністю "CARBO TRADING LIMITED" (Private company limited by shares "CARB0 TRADING LIMITED" - є достатнім для продовження розгляду справи.

Щодо застосування позовної давності до вимог про визнання Договору недійсним та дослідження відповідно до вказівок суду касаційної інстанції фактичних обставин справи наявності/відсутності у позивача можливості на момент укладення оспорюваного договору дізнатися із загальнодоступних джерел про осіб, які мають ознаки пов'язаних з банком, господарський суд першої інстанції правомірно зазначив наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В постанові від 21.05.2014р. у справі № 6-7цс14 Верховним Судом України наведено наступну правову позицію.

"Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти".

Відповідно до п.3.1. "Положення про порядок подання відомостей про структуру власності", затв. Постановою Правління Національного банку України від 08.09.2011 №306 (в ред. чинній на дату укладення договору) Банк має забезпечити розміщення на веб-сайті банку в мережі Інтернет інформації про власників істотної участі в банку за формою, наведеною у додатку 4 до цього Положення, та схематичного зображення структури власності банку.

Відповідні відомості розміщені на сайтах ПАТ "Сбербанк" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" з 2011р. і дана інформація є загальнодоступною.

Окрім того, інформація щодо власників істотної участі ПАТ "Сбербанк" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" розміщена у відкритому доступі в мережі інтернет з 2008р. і по теперішній час, серед, інших видавників лише на сайті "Корреспондент" розміщено декілька десятків статей, зокрема:

- 16.12.2008 р. "Проминвестбанк и Внешзкономбанк подписали соглашение о кредите";

- 26.12.2008 р. "Российский Внешзкономбанк покупает Проминвестбанк";

- 15.01.2009 р. "Внешзкономбанк купил 75% Проминвестбанка";

- 07.10.2008 р. "Россия изымет из резервов 25 миллиардов долларов для преодоления кризиса".

Так, в тексті 2-го абзацу зазначеної статті вказується - "Сегодня было обьявлено, что банковскому сектору будет выделено дополнительно 950 миллиарда рублей, из них больше половины получит крупнейший в РФ государственный Сбербанк":

- 21.05.2009р. "ДТЗК привлек кредит Сбербанка России" - наприкінці статті наведена довідкова інформація відносно ДТЕК и Сбербанк Росії.

Таким чином, інформація про структуру власників ПАТ "Сбербанк" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" розміщена в Інтернет ресурсі з 2008 року, таким чином позивач мав змогу довідатись про порушення його права.

В свою чергу, за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Тому, незважаючи на те, що позовна давність сплинула, суд правомірно відмовив у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, а не з підстав спливу позовної давності.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Виходячи з викладеного та керуючись п. 1 ч. 1 статті 275, статтею 276, статтями 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 12.12.17 р. у справі № 922/6554/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Пушай В.І.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Гребенюк Н. В.