РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 року Справа № 902/620/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В.

суддя Петухов М.Г.

при секретарі судового засідання Петрук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача товариства з обмеженою відповідальністю "Селищанське" на рішення господарського суду Вінницької області від 21.11.2017 р. у справі №902/620/17 (колегія суддів у складі: головуючого судді - Матвійчука В.В., судді Банасько О.О., судді Тісецького С.С., повний текст рішення складено 27.11.2017 року)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Селищанське"

до 1) Тиврівської районної державної адміністрації

2) Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів:

1) Селищенської сільської ради

2) фермерського господарства "Зерно-А"

про продовження договору оренди та зобов'язання до вчинення дій

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача 1 - не з'явився,

відповідача 2 - ОСОБА_1,

третьої особи 1 - не з'явився ,

третьої особи 2 - ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 21.11.2017 року у справі №902/620/17 відмовлено в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Селищанське" про продовження договору оренди та зобовязання до вчинення дій.

В обґрунтування рішення місцевий господарський суд зазначив, зокрема, що в договорі оренди землі від 01.06.2011р. відсутня така істотна умова договору як об'єкт оренди, оскільки земельна ділянка є об'єктом цивільних прав з моменту її формування та відповідно присвоєння кадастрового номера. Також суд зазначив, що в договорі оренди землі від 01.06.2011р. відсутнє належне визначення такої істотної умови, як строк дії договору. Разом з тим, 05.06.2011 позивачем та відповідачем 1 було складено та підписано акт прийому - передачі земельної ділянки в якому не вказано індивідуалізуючих ознак об'єкта оренди - земельної ділянки таких як площа. З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір оренди землі від 01.06.2011р. на момент укладення суперечив законодавству України, зокрема ст.13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", ст. 15 Закону України "Про оренду землі", ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України та не містив всіх необхідних визначених законом істотних умов.

Окрім того судом першої інстанції встановлено, що 1,1586 га ріллі є невитребуваною земельною часткою (паєм), підстав вважати її державною власністю з урахуванням всіх обставин та належних та допустимих доказів немає, а отже Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не може бути розпорядником таких земель. Отже, вимога позивача про визначення Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області орендодавцем за договором оренди від 01.06.2011р. не відповідає встановленим законодавством способам захисту, не призведе до поновлення порушеного права позивача, і за своїм змістом спрямована на встановлення юридичного факту, який являється елементом правової оцінки спірних правовідносин в контексті заявленого предмету позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач товариство з обмеженою відповідальністю "Селищанське", звернулось до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Вінницької області від 21.11.2017 року у справі №902/620/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, зокрема, що всі умови встановлені законодавством для здійснення процедури продовження договору оренди позивачем були дотримані, а тому за змістом ст. 33 Закону України "Про оренду землі" позивач був наділеним переважним правом на поновлення договору оренди спірної земельної ділянки, поряд з цим Селищанською сільською радою в порушення норм чинного законодавства спірну земельну ділянку було передано в оренду ФГ "Зерно-А". При цьому, позивач продовжує здійснювати орендну плату за договором оренди, яка приймається Тиврівською РДА без заперечень, чим підтверджується факт продовження дії договору оренди.

Також апелянт вказує, що спірна земельна ділянка має статус земель державної власності, а відповідно до ст. ст. 6, 13, 21, 36, 41, 43, 50 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" питання щодо розпорядження землями державної власності підлягає вирішенню відповідною державною адміністрацією. При цьому зазначає, що відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 року райдержадміністрації не наділено повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів. Вищевказані повноваження передано до центральних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам, з огляду на що позивачем правомірно визначено орендодавцем за договором оренди Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Тиврівською районною державною адміністрацією Вінницької області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-1 просить рішення господарського суду Вінницької області від 21.11.2017 року у справі №902/620/17 залишити без змін, апеляційну скаргу ТОВ "Селищанське" - без задоволення.

Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-2 просить в задоволенні апеляційної скарги ТОВ "Селищанське" у справі №902/620/17 відмовити в повному обсязі, а рішення господарського суду Вінницької області від 21.11.2017 року залишити без змін.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.12.2017 року у справі №902/620/17 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Селищенську сільську раду.

Селищенською сільською радою надано суду письмові пояснення з приводу доводів наведених в апеляційній скарзі та зазначено, що вони є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.01.2018 року у справі №902/620/17 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Фермерське господарство "Зерно-А".

Фермерським господарство "Зерно-А" надано суду письмові пояснення щодо вимог викладених в позовній заяві та апеляційній скарзі, зазначено, вказані вимоги не підлягають задоволенню як необґрунтовані та такі, що не відповідають нормам чинного законодавства.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзиви на неї, письмові пояснення, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Статтею 2 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі ЗК України), Цивільним кодексом України (далі ЦК України), цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, 07.02.2011 року розпорядженням Тиврівської районної державної адміністрації № 44 товариству з обмеженою відповідальністю "Селищанське" надано на умовах оренди терміном на 5 років на території Селищанської сільської ради непереоформлені земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у кількості 48 шт. загальною площею 113,42 га з встановленням розміру орендної плати в розмірі 731 грн. за 1 ділянку (т.1, а.с. 25).

01.06.2011 року між Тиврівською районною державною адміністрацією (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Селищанське" (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до п.1 якого, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку (не витребувана земельна частка (пай) у кількості 1 шт.), що належить покійній ОСОБА_3 загальною площею 1,1586 га, яка знаходиться на території Селищанської сільської ради за межами населеного пункту с.Селище, Тиврівського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т. 1, а.с.20-22).

Договір укладено на 5 (п`ять) років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п.8 договору).

Вказаний договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Тиврівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено записи від 16.12.2011р. №01234.

Актом приймання-передачі земельної ділянки від 05.06.2011 зафіксовано приймання-передачі об`єкта оренди. Даний акт підписаний представниками сторін та скріплений печатками (т. 1, а.с. 23).

Відповідно до довідки виданої відділом Держкомзему у Тиврівському районі, земельним ділянкам, які належать громадянам ОСОБА_4, площею 1,1586 га присвоєно кадастровий номер -01-006-0243 (т.1, а. с. 24).

04.10.2016 року товариством з обмеженою відповідальністю "Селищанське" подані до Тиврівської районної державної адміністрації, клопотання №221 та №222 щодо продовження дії договорів оренди.

Листом від 19.10.2016 №01/01-16/2166 Тиврівською районною державною адміністрацією повідомлено позивача про те, що для вивчення та вирішення даного питання необхідно надати проекти додаткових угод, згідно встановленими нормами чинного законодавства (т.1, а. с. 29).

26.10.2016р. позивачем подано відповідачу-1 клопотання № 238 з додатковими угодами, щодо продовження дії договорів оренди землі на території Яришівської сільської ради у кількості 15 земельних ділянок загальною площею 43,7980 га та на території Селищної сільської ради у кількості 30 земельних ділянок загальною площею 76,0453 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. (т.1, а. с. 207-210)

Листом №01/01-16/2391 від 17.11.2016р. позивачу надано відповідь в якій відповідач-1 посилається на те, що згідно п.5 ст.4 Закону України "Про оренду землі" (зі змінами від 20.09.2016р.) орендодавцем земельної ділянки, що входить до складу спадщини, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, є особа, яка управляє спадщиною. Так відповідно до абзацу 2, частини 1 статті 1285 Цивільного кодексу України (із змінами від 20.09.2016р.) у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцем знаходження такої земельної ділянки. Відповідно до частини 5 статті 19 Закону України "Про оренду землі" (зі змінами від 20.09.2016р.) особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку земельну ділянку в оренду на строк до моменту державної реєстрації прав власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішення суду про визнання спадщини відумерлою, про що обов`язково зазначається у договорі оренди земельної ділянки. Враховуючи вищевикладене відповідач-1 порадив позивачу звернутись до особи, яка управляє спадщиною за місцем знаходження таких земельних ділянок. (т.1, а.с. 30).

Зазначені обставини стали підставою для звернення ТОВ "Селищанське" до суду із позовом про поновлення на п'ять років договору оренди, укладеного між Тиврівською РДА і ТОВ "Селищанське", на тих же умовах у редакції додаткової угоди, викладеній у позовній заяві.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Земельного кодексу України об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Відповідно до змісту ст. 3 Закону України "Про оренду землі" об'єктами оренди за цим Законом є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Частиною 9 статті 79-1 ЗК України визначено, що земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (ч.1ст.79-1 ЗК України).

Пунктом 3 ч.2 ст. 79-1 ЗК України зазначено, що формування земельних ділянок здійснюється: шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч.3, ч.4 ст. 79-1 ЗК України).

Таким чином, право власності на такий об'єкт нерухомого майна, як земельна ділянка є речовим правом, що визначається та регламентується Цивільним кодексом України, тобто з моменту набуття землею статусу об'єкта цивільних прав, щодо неї можливо здійснювати юридично значущі дії (в тому числі і передавати в оренду) - тоді такі відносини стають цивільно-правовими.

Разом із тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, за договором оренди від 01.11.2011р. об'єктом оренди є земельна ділянка (не витребувана земельна частка (пай)), що належить покійній ОСОБА_3, загальною площею 1,1586 га, яка знаходиться на території Селищенської сільської ради за межами населеного пункту с.Селище Тиврівського району.

При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що відомості в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відносно земельної ділянки (не витребувана земельна частка (пай)), загальною площею 1,1586 га з кадастровим номером :01:006:0243 відсутні, що підтверджується відповідним витягом.

За змістом положень Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" нерозподілена (невитребувана) земельна ділянка це земельна ділянка, що була запроектована в складі єдиного земельного масиву без визначення меж в натурі (на місцевості), проте не була розподілена на зборах власників земельних часток (паїв) через неявку на збори осіб власників права на земельну частку (пай) чи їх спадкоємців. Статус невитребуваних нерозподілені земельні ділянки набувають вже після проведення зборів стосовно розподілу земельних ділянок.

Разом із тим на відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) є умовною часткою земель, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, розмір якої визначено в умовних кадастрових гектарах.

Отже, земельні ділянки державної або комунальної власності та земельні частки (паї) є різними об'єктами земельних відносин і мають різний правовий режим; у випадку оренди земельної частки (паю) встановлюються орендні відносини щодо права на земельну частку (пай), не визначену в натурі земельну ділянку, посвідчену сертифікатом. Орендні відносини повинні оформлюватися договором, як у разі оренди земельної частки (паю), так і у випадку земельної ділянки.

Статтею 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" передбачено, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Таким чином, вирішуючи питання правового статусу спірної земельної ділянки, судом першої інстанції було вірно враховано, що невитребувані земельні частки (паї) не є землями державної власності, а тому ГУ Держгеокадастру не може бути розпорядником таких земель, а відтак і орендодавцем за договором, що як наслідок унеможливлює задоволення позову у відповідній частині.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимога позивача про визначення Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області орендодавцем за договором оренди від 01.06.2011р. не відповідає встановленим законодавством способам захисту та не призведе до поновлення порушеного права позивача.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка має статус земель державної власності, а ГУ Держгеокадастру є належним орендодавцем за договором оренди.

Щодо доводів апелянта про те, що позивач продовжує здійснювати орендну плату за спірним договором, а отже, на його думку тим самим дія договору оренди є продовженою, з зазначенням наявності переважного права у позивача на продовження договору оренди відповідно до ст.33 Закону України "Про оренду землі", колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що 03.04.2017 року між Селищенською сільською радою орендодавцем і фермерським господарством "Зерно-А" (орендар) було укладено договір оренди (т. 2, а.с. 142-144), зокрема земельної ділянки кадастровий номер :01:006:0243 площею 1,1586 га, яка є предметом договору оренди, котрий позивач просить визнати поновленим на 5 років. Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що вказаний договір оренди (право оренди) зареєстровано у встановлено законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.2, а.с. 145).

Вказані докази не були предметом дослідження в суді першої інстанції.

За змістом ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами. Частиною 3 вказаної статті визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Враховуючи, що вказані докази були подані до суду апеляційної інстанції особою, яка не брала участі при розгляді даного спору в місцевому господарському суді та була залучена апеляційним судом до участі у справі в якості третьої особи фермерським господарством "Зерно-А" (за його клопотанням т.2, а.с. 138-139), колегія суддів вважає за необхідне прийняти такі докази при розгляді даної справи в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, договір оренди від 03.04.2017 року, орендарем за яким є ФГ "Зерно-А", свідчить про те, що станом на момент розгляду даного спору в суді першої (провадження у справі порушено 21.06.2017 року) та апеляційної інстанції земельна ділянка, за поновленням оренди якої звертається позивач, вже перебувала в оренді іншої особи.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Наслідком вирішення господарського спору повинно бути відновлення порушеного (невизнаного, оспорюваного) права чи охоронюваного законом інтересу у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частиною 1 статті 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, зазначені норми визначають об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права.

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 № 6-55цс15 наведено правовий висновок про те, що в разі невизнання орендодавцем права орендаря, передбаченого статтею 33 Закону України "Про оренду землі", на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк таке право підлягає захисту судом за позовом орендаря шляхом визнання недійсним договору оренди цієї самої земельної ділянки, укладеного орендодавцем з іншим орендарем, на підставі пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України. Обраний позивачем спосіб захисту права щодо поновлення договору оренди на той же строк і на тих же умовах за обставин надання спірної земельної ділянки в оренду іншій особі за договором оренди не забезпечує ефективного захисту та відновлення порушеного права позивача.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що за наявності одночасно дійсного договору оренди стосовно спірної земельної ділянки, укладеного з іншим орендарем, підстави для задоволення позовних вимог та поновлення спірного договору - відсутні.

Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі №902/568/17. При цьому, за змістом ч.4 ст. 236 ГПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилаючись на постанову Верховного Суду України від 25.02.2015 №6-219цс14, апелянт не врахував, що предметом спору у справі №6-219цс14 є визнання договору оренди землі недійсним, скасування його державної реєстрації та визнання договору оренди землі поновленим із попереднім орендодавцем, в якій, зокрема встановлено факт дотримання орендарем процедури повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк, в той час, як у даній справі позивач просить поновити договір оренди землі за наявності одночасно дійсного договору оренди стосовно спірної земельної ділянки, укладеного з іншим орендарем.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції ст. 83 ГПК України (в ред. діючій на момент винесення оскаржуваного рішення), а саме про те, що надаючи оцінку договору оренди від 01.06.2011 року суд зазначив про його невідповідність чинному законодавству, у звязку з чим суд вийшов за межі позовних вимог, колегія суддів зазначає, що наведене не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки судом першої інстанції правомірно було відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав невірно обраного позивачем способу захисту.

За змістом ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, судом апеляційної інстанції було встановлено, до наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи, окрім того, вказані в апеляційній скарзі вимоги є не ефективним способом захисту та не направлені на відновлення порушеного права позивача.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 282, 283 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 21.11.2017 р. у справі №902/620/17 залишити без змін, апеляційну скаргу позивача товариства з обмеженою відповідальністю "Селищанське" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 27.04.2018 року.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Грязнов В.В.