РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.04.2018Справа № 904/9808/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "КЕРАМЕТ" (04119, м. Київ, вул. Деревлянська, 8)

до 1) Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Челюскіна, 1)

2) Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6)

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Дніпропетровська митниця Державної фіскальної служби України (49038, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Княгині Ольги 22)

про стягнення 56 000,00 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "КЕРАМЕТ" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення 56 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що внаслідок неправомірних дій Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби України щодо відмови у здійсненні митного оформлення товарів та оформлення карток відмови в прийнятті митної декларації позивач змушений був нести додаткові витрати з тимчасового зберігання вантажу в розмірі 56000,00 грн., обов'язок з відшкодування яких приписами ст. 1173 ЦК України покладено на відповідача.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2017 року (суддя Кеся Н.Б. порушено провадження у справі № 904/9808/17 та призначено її розгляд на 07.12.2017 року.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 07.12.2017 року (суддя Кеся Н.Б.) відкладено розгляд справи на 13.12.2017 року.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2017 року (суддя Кеся Н.Б.) відкладено розгляд справи на 27.12.17 року та залучено до участі у розгляді справи як третю особу 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державну казначейську службу України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2017 року (суддя Кеся Н.Б.) виключено зі складу третіх осіб та залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Державну казначейську службу України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6); справу № 904/9808/17 на підставі 30, 31 ГПК України направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва після закінчення строку на її оскарження.

Оскільки, вказана ухвала ніким не оскаржена та набрала законної сили, справа підлягає розгляду у Господарському суді міста Києва.

За наслідками проведення автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 904/9808/17 передано на розгляд судді Якименко М.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2018 року справу № 904/9808/17 прийнято до провадження суддею Якименко М.М. та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч. 1 ст. 247 ГПК України вирішено розгляд справи № 904/9808/17 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за відсутності клопотань будь - якої із сторін про інше, у зв'язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, позивачу - для подання відповіді на відзив, третім особам - для подання пояснень щодо позову.

В поданому 12.12.2017 року через канцелярію суду відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти позовних вимог, зазначаючи при цьому, що відповідно до ст. 45 Бюджетного кодексу України Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України, а надання погодження чи відмови в митному оформленні відноситься до повноважень Дніпропетровської митниці ДФС України. Окрім того, в позовній заяві не наведено будь - яких доказів завдання шкоди позивачеві діями Державної казначейської служби України. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

12.03.2018 року через канцелярію суду від Дніпропетровської митниці ДФС надійшли письмові пояснення на позовну заяву, в яких третя особа не погоджується х доводами позивача, посилаючись на те, що заявлену до відшкодування суму шкоди не підтверджено належними документами та не доведено причинно - наслідкового зв'язку між діями щодо оформлення карток відмови та шкодою, завданою позивачу. Пояснення разом з доданими до них документами судом долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень сторонами суду не надано.

При цьому, зважаючи на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «КЕРАМЕТ», яке зареєстроване в Україні (код ЄДПРОУ 13508852) в 2012 році у відповідності з контрактом №L0120206 від 22.08.2012 р. придбало у AT «ЖДЯС» (Чеська Республіка) обладнання - контейнерні ножиці для різки металобрухту CNS 400 К-Е. Обладнання було на законних підставах ввезене на митну територію України та випущене для вільного обігу, що підтверджується митною декларацією № 204020000/2012/012213 від 05.12.2012 року.

05.12.2012 року зазначене обладнання було передане в оренду ТОВ «СВЗП «Кримвторкольормет» (м. Севастополь, АР Крим) за договором оренди № КМУ-12/200 від 05.12.2012 року.

У зв'язку з розірванням договору оренди (додаткова угода № 2 від 11.12.2014р.), зазначене обладнання було вивезено орендодавцем з тимчасово окупованої території України (м. Севастополь, Крим) та перетнуло кордон України в пункті пропуску «Каланчак» 26 грудня 2014 р. (за транзитною декларацією № 508010000/2014/018656 від 26.12.2014 року), що підтверджується відміткою «Під митним контролем» Херсонської митниці на товарно-транспортній накладній №22/12 від 22.12.2014 року та прибуло в пункт призначення - м. Дніпродзержинськ - 29 грудня 2014 року.

Оскільки у зв'язку з несправністю транспортного засобу та складними погодними умовами обладнання не було доставлено до митного посту «Дніпродзержинськ» (структурний підрозділ Дніпропетровської митниці ДФС), позивач 29.12.2014 року повідомив про вказані обставини відповідний митний орган та запропонував в порядку ст. 247 розділу VIII Митного кодексу України направити інспектора до місця фактичного розташування (м. Дніпродзержинськ, вул. Кірова, 186) обладнання для здійснення митних формальностей. При цьому, 29 грудня 2014 року до митного органу була подана декларація форми МД-2 за номером №11001000/2014/008816, що підтверджується відміткою Дніпропетровської митниці «Під митним контролем».

Проте Дніпропетровською митницею було відмовлено Приватному акціонерному товариству «КЕРАМЕТ» у митному оформленні (картка відмови № 110010000/2014/00575 від 29.12.2014 року) з посиланням на те, що надані до митного оформлення документи не містять відміток митних органів щодо завершення переміщення товару, а також виходячи з того, що згідно ст. 200 МК України власник товарів або уповноважена ним особа зобов'язані доставити товари та документи на них без будь-якої зміни їх стану у визначене органом доходів і зборів місце і забезпечити перебування їх у цьому місці до прибуття посадових осіб органу доходів і зборів.

З метою здійснення процедури митного оформлення 05.01.2015 року вищевказане обладнання було доставлено в зону митного контролю в м. Дніпродзержинськ та позивачем повторно подана митна декларація №11001000/2015/000078, при оформленні якої позивач зазначив у графі 36 «Преференції» про наявність преференцій у вигляді звільнення від сплати ПДВ та ввізного мита.

Натомість Дніпропетровською митницею у митному оформленні товару було відмовлено (картка відмови №110010000/2015/00020 від 06.01.2015 р.) на підставі того, що транспортний засіб прибув до митного пункту після 01.01.2015 року, у зв'язку з чим Приватним акціонерним товариством «КЕРАМЕТ» пропущено пільговий строк ввезення товарів з окупованої території, наданий за Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Отже, закінчення процедури митного оформлення можливе тільки за умови подання митної декларації зі сплатою усіх відповідних платежів.

Не погоджуючись із вказаними діями митниці та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного з позовом до Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби України за результатами розгляду якого постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.03.2015 року у справі № 804/1536/15, яке залишене без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2015 року, позов задоволено, визнано протиправними дії Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби України щодо прийняття рішення про відмову у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення за декларацією форми МД-2 № 11001000/2014/008816 та за декларацією форми МД-2 №11001000/2015/000078; скасовано картку відмови в прийняті митної декларації, митному оформлені випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №11010000/2014/00575 від 29.12.2014 року та №11010000/2015/00020 від 06.01.2015 року.

При цьому постанову суду обґрунтовано тим, що дії та рішення митного органу не відповідали нормам Митного кодексу України та Закону України «Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» (Закон - №1636).

Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи, тощо.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Таким чином, фактичні обставини (в частині, що стосується митного оформлення позивачем товару, ввезеного на територію України з території вільної економічної зони «Крим», де товар перебував відповідно до договору оренди, та відмовою митниці у прийнятті митних декларацій та митному оформленні товару) як такі, що в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиціальне значення для даної справи, встановлені постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.03.2015 року у справі № 804/1536/15, яка набрала законної сили, зокрема, обставини необґрунтованості та протиправності дій Дніпропетровської митниці ДФС щодо прийняття рішення про відмову у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення за декларацією форми МД-2 №11001000/2014/008816 та № №11001000/2015/000078, (картка відмови в прийняті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів. транспортних засобів комерційного призначення № 11010000/2014/00575 від 29.12.2014 року та №11010000/2015/00020 від 06.01.2015 року).

Як зазначає позивач в поданій суду позовній заяві, не погоджуючись з вимогами митного органу та з урахуванням перебування товару під митним контролем, позивач 16.01.2016 року з дозволу митниці передав товар (вантаж) на зберігання до складу тимчасового зберігання, що належить ПАТ «Згода», на строк до 16.04.2015 року на підставі договору № КМУ-15/17 зберігання вантажу на митному складі ПАТ «Згода» від 16.01.2015 року, що підтверджується формою ЄУД для розміщення товарі в на тимчасове зберігання №110010000/2015/001 від 16.01.2015 року.

На підтвердження розміру понесених додаткових витрат позивачем наданої копії рахунків - фактур зберігача - ПАТ «ЗГОДА» та акти здачі - прийняття робіт (надання послуг) за період з січня по листопад 2015 року на суму 56000,00 грн., а також платіжних доручень про оплату ПАТ «Керамет» послуг зберігання на складі на вказану суму.

Поряд із цим з документів митного оформлення, а саме декларації типу ІМ 74 №110010000/2015/003438, вбачається, що товар 15.05.2015 року було поміщено в режим митного складу.

В подальшому після набрання чинності постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.03.2015 року у справі №804/1536/15, митницею здійснено заходи щодо вирішення питання здійснення митного оформлення товару позивача. Позивачем було подано митну декларацію №/2016/001487 від 16.03.2016 року, після чого було здійснено митне оформлення товару, видача останнього з митного складу та випущено у вільний обіг.

Таким чином, в обґрунтування своїх вимог позивач зазначає про завдання йому шкоди неправомірними рішеннями Дніпропетровської митниці щодо відмови у здійсненні митного оформлення товарів та оформлення карток відмови в прийняті митної декларації, митному оформлені випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №11010000/2014/00575 від 29.12.2014 року та №11010000/2015/00020 від 06.01.2015 року, скасованих постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.03.2015 року у справі №804/1536/15, внаслідок чого, враховуючи неможливість митного оформлення товарів та необхідність тимчасового зберігання їх під митним контролем, позивачем було понесено додаткові витрати з оплати послуг за договором зберігання вантажу в сумі 56000,00 грн., в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 56000,00 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням та діями Дніпропетровської митниці ДФС.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно частини першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно частини 3 статті 147 Господарського кодексу України збитки, завдані суб'єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

За змістом ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд зазначає, що дана стаття є спеціальною, тобто в ній передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей відносяться: а) Суб'єктний склад завдавачів шкоди: органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, якими відповідно до положень ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; б) Завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень: 1) діяння, які можуть мати різноманітні види та форми (накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи, які підлягають обов'язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані), 2) протиправна бездіяльність; в) Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Так, незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Відповідно до п. 2 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007, як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України). Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи (п. 6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007).

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Причому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

За відсутності хоча б одного з цих (трьох) елементів цивільна відповідальність не настає.

В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної податкової служби та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про завдання йому шкоди неправомірними рішеннями третьої особи - Дніпропетровської митниці ДФС про відмову у митному оформленні товару шляхом прийняття карток відмови в прийняті митної декларації, митному оформлені випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №11010000/2014/00575 від 29.12.2014 року та №11010000/2015/00020 від 06.01.2015 року, скасованих постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.03.2015 року у справі № 804/1536/15, прийняття яких зумовило тимчасове зберігання вантажу під митним контролем та, відповідно, оплату позивачем послуг такого зберігання вантажу.

Суд зазначає, що відповідно до ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.4 Митного кодексу України ввезення товарів, транспортних засобів на митну територію України - сукупність дій, пов'язаних із переміщенням товарів, транспортних засобів через митний кордон України у будь-який спосіб.

Згідно ч. 1 ст. 10 Митного кодексу України межі митної території України, є митним кордоном України. Митний кордон України збігається з державним кордоном.

Відповідно до ч. 1 ст. 246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Відповідно до ч.1 ст. 318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Частиною 2 ст. 318 Митного кодексу України передбачено, що митний контроль здійснюється виключно митними органами відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

Статтею 257 Митного кодексу України передбачено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Відтак, здійснюючи дії з митного оформлення вантажу позивача та приймаючи рішення про відмову такого оформлення (картки відмови в прийняті митної декларації, митному оформлені випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №11010000/2014/00575 від 29.12.2014 року та №11010000/2015/00020 від 06.01.2015 року), які в подальшому судовим рішенням визнані неправомірними, Дніпропетровська митниця діяла на виконання своїх законодавчо визначених функцій.

В свою чергу позивачем суд зазначає, що відповідно до приписів ч. 2 ст. 30 Митного кодексу України шкода, заподіяна особам та їх майну неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю органів доходів і зборів або їх посадових осіб чи інших працівників при виконанні ними своїх службових (трудових) обов'язків, відшкодовується цими органами, організаціями у порядку, визначеному законом.

Згідно з ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Виходячи з положень статті 56 Конституції України, статті 1173 ЦК України, частини 2 статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади (у даному випадку органу державної податкової служби) при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою за рахунок державного бюджету.

При цьому, враховуючи правовий висновок, наведений в рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 № 12-рп/2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України, яка визначена позивачем відповідачем у даному спорі, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Отже, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів доходів і зборів, до складу яких входить Дніпропетровська митниця ДФС, співвідповідачами є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. До того ж, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Вказана правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України у справі № 18/177 від 22.02.2012, у справі № 5011-61/2508-2012 від 11.02.2013.

Окрім цього, відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

При цьому суд зазначає, що позивачем пред'явлено вимогу лише до Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Відповідно до пункту 9 частини 1 розділу XI перехідних положень Господарського процесуального кодексу України в новій редакції від 15.12.2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, оскільки провадження у справі № 904/9808/17 було порушене до набрання чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України, суд здійснює розгляд даної справи за правилами, які діють після набрання чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, виходячи з приписів ст. 53 ГПК України суд не наділений правом, без згоди позивача (за відсутності відповідного клопотання), здійснити заміну відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідача. Враховуючи наведене, зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів наявності відповідних клопотань позивача про залучення співвідповідача - Дніпропетровської митниці ДФС, вимога позивача про відшкодування шкоди за рахунок відповідачів 1та 2 не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, оскільки відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, здійснюється державою за рахунок державного бюджету, а не за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів (у даному випадку Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та Державної казначейської служби України).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до рекомендацій Вищого господарського суду України, викладені у п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Також суд зазначає, що відповідно до п. 13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

За таких обставин, оскільки позов заявлено позивачем про відшкодування шкоди, завданої неправомірними рішеннями відповідачів 1 та 2 - органів Державної казначейської служби, судовий збір за подання такого позову в порядку п. 13 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не справляється, отже відсутні і підстави для здійснення розподілу судових витрат.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 Господарського процесуального кодексу України)

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення (абзац 2 ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 року №147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя М.М. Якименко