ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/1088/13

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Пількова К. М. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

за участю секретаря судового засідання Жураховської Т.О.

розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк"

на рішення Господарського суду міста Києва (головуючий -С.В. Балац, судді: М.М. Якименко, С.О. Чебикіна) від 18.09.2017

та постанову Київського апеляційного господарського суду (головуючий -А.І. Тищенко, судді:Ю.Б. Михальська, Б.В. Отрюх) від 12.12.2017

за позовом Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТММ-Будкомплект"

та до фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_5

про визнання недійсним договору, солідарне стягнення заборгованості та звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна за договором іпотеки.

Учасники справи:

представник позивача - Коваль Л.Л.

представник відповідача 1 - не з'явився,

представник відповідача 2 - ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представник третьої особи - не з'явився.

Короткий зміст позовних вимог

1. 18.01.2013 Публічне акціонерне товариство "Родовід Банк" (далі - Позивач) подало позовну заяву про визнання недійсним укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "ТММ-Будкомплект" (далі - Відповідач 1) договору від 02.02.2010 про припинення дії кредитного договору № 22.1/12-КЛТ-09 від 17.04.2009; про стягнення солідарно з Відповідача 1 і Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - Відповідач 2) на користь Позивача заборгованості за кредитним договором № 22.1/12-КЛТ-09 від 17.04.2009 станом на 04.01.2013 - в розмірі 8 853 315 грн. 17 коп.; звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна (квартири за переліком), що належать Відповідачу 2 та розташовані за адресою: Солом'янський район, місто Київ, проспект Космонавта Комарова, 22-28, які передані в іпотеку Позивачу згідно з договором іпотеки від 17.04.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палладій Н.В.

2. Позовна заява мотивована тим, що спірною угодою сторони погодили розірвати кредитний договір № 22.1/12-КЛТ-09 від 17.04.2009 через те, що 02.02.2010 між Позивачем та ОСОБА_5 (далі - Третя особа) укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя (Позивача), згідно з яким зобов'язання Відповідача 1 за вказаним кредитним договором були погашені за рахунок переданої на баланс Позивача земельної ділянки площею 3 га в с. Підгірці Обухівського району Київської області, однак укладений між Позивачем та Третьою особою договір був визнаний недійсним за рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07.06.2012 у справі № 2-537/12 та визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію права власності Позивача на вказану вище земельну ділянку, яку також ухвалено витребувати у Позивача на користь Держави. Зазначеними обставинами Позивач також обґрунтовує наявність непогашеної заборгованості за кредитним договором № 22.1/12-КЛТ-09 від 17.04.2009 через невиконання зобов'язань за таким договором та наявність відповідно до законодавства права вимоги до Відповідача 2 як до майнового поручителя за договором іпотеки 22.1/12-3-09 від 17.04.2009, який укладений для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором кредиту, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

3. 19.07.2017 Позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати недійсним укладений з Відповідачем 1 договір від 02.02.2010 про припинення дії кредитного договору № 22.1/12-КЛТ-09 від 17.04.2009; стягнути солідарно з відповідачів на користь Позивача заборгованість за кредитним договором № 22.1/12-КЛТ-09 від 17.04.2009 станом на 04.01.2013 в розмірі 8 853 315 грн. 17 коп.; стягнути солідарно з відповідачів на користь Позивача заборгованість за кредитним договором № 22.1/12-КЛТ-09 від 17.04.2009 в період з 04.01.2013 по 04.07.2017 в розмірі 4 678 503 грн. 77 коп.; в рахунок погашення Відповідачем 1 заборгованості за кредитним договором № 22.1/12-КЛТ-09 від 17.04.2009 в загальному розмірі 13 531 818 грн. 94 коп. звернути стягнення на об'єкти нерухомого майна, які входять до предмету іпотеки за договором іпотеки від 17.04.2009 № 22.1/12-КЛТ-09, що належать Відповідачу 2 на праві приватної власності та розташовані а саме:

житлову квартиру АДРЕСА_1, реєстраційний номер НОМЕР_1, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною - 1 083 900 грн. 99 коп.;

житлову квартиру АДРЕСА_2, реєстраційний номер НОМЕР_2, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною - 1 144 257 грн. 42 коп.;

житлову квартиру АДРЕСА_3, реєстраційний номер НОМЕР_3, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною - 1 443 524 грн. 75 коп.;

житлову квартиру АДРЕСА_4, реєстраційний номер НОМЕР_4, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною - 1 058 752 грн. 47 коп.;

житлову квартиру АДРЕСА_5, реєстраційний номер НОМЕР_5, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною - 887 742 грн. 57 коп.;

житлову квартиру АДРЕСА_6, реєстраційний номер НОМЕР_6, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною - 1 043 663 грн. 36 коп.;

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

4. Справа розглядалась судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій неодноразово.

5. 18.09.2017 при новому розгляді справи Господарський суд міста Києва вирішив у задоволенні позову відмовити повністю. Рішення суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачів сум заборгованості та щодо звернення стягнення на майно мотивоване тим, що Позивач, обравши позасудове врегулювання будь-яких спорів за укладеним з Відповідачем 1 кредитним договором, уклавши договір про задоволення вимог іпотекодержателя (Позивача) Третьою особою, іпотекодержатель втратив можливість висувати будь-які наступні вимоги щодо виконання боржником (Відповідачем 1) основного зобов'язання за кредитним договором, а визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя не призводить до автоматичного відновлення кредитної заборгованості Відповідача 1 за кредитним договором, оскільки правовим наслідком визнання такого договору недійсним є застосування правил статей 216, 1212, 1213 ЦК України, які не є предметом розгляду у цій справі. При цьому, місцевий суд вказав, що за укладеним спірним договором сторонами (Позивачем та Відповідачем 1) було досягнуто згоди про розірвання укладеного між сторонами кредитного договору та припинення його дії. Вказуючи на підставі укладення спірного договору та підстави для розірвання кредитного договору, суд зазначив, що між Позивачем та Третьою особою 02.02.2010 був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, на виконання якого Третя особа в рахунок погашення заборгованості Відповідача 1 за кредитним договором від 17.04.2009, зобов'язання за яким забезпечені згідно з договором поруки від 17.04.2009 (Відповідач 2 - фінансовий поручитель), згідно з договорами іпотеки від 17.04.2009 та від 29.01.2010 (Відповідач 2 та Третя особа -майнові поручителі), передав у власність Позивача предмет іпотеки - земельну ділянку загальною площею 3 га, кадастровий номер :03:009:0004, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Підгірці. На підставі цього місцевий суд дійшов висновку, що відбулась заміна кредитора, оскільки через виконання обов'язку боржника (Відповідача 1) заставодавцем (Третьою особою), останній став кредитором Відповідача 1. При цьому суд вказав, що між Третьою особою (кредитором) та Відповідачем 1 (первісний боржник) та Відповідачем 2 (новий боржник) укладений договір про переведення боргу в основному зобов'язанні, що виникло за кредитним договором та договором про задоволення вимог Позивача від 02.02.2010, у зв'язку із чим Відповідач 1 перевів на Відповідача 2 грошове зобов'язання у розмірі 5 494 607 грн. 25 коп., і проти цього Кредитор (Позивач не заперечував). Через вказані обставини станом на 03.02.2010 кредитором за кредитним договором стала Третя особа, а боржником - Відповідач 2. 03.02.2010 за видатковим ордером Відповідач 2 видав Третій особі 5 494 607 грн. 25 коп., що свідчить про повне виконання зобов'язань з повернення коштів за кредитним договором, а також свідчить про припинення зобов'язань Відповідача 1 з повернення грошових коштів за кредитним договором внаслідок його повного фактичного виконання. Через такі обставини в силу похідного характеру зобов'язань за договорами поруки та іпотеки суд вказав про припинення зобов'язань Відповідача 2 за договором поруки від 17.04.2009 та договором іпотеки від 17.04.2009, що є підставою для відмови у задоволенні вимог до відповідачів про стягнення кредитної заборгованості. Відхиляючи довід Позивача з посиланням на рішення Обухівського районного суду Київської області від 07.06.2012 у справі № 2/1018/537/12 (про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010, та про визнання недійсною та скасування державної реєстрації Позивача на земельну ділянку через ненабуття Третьою особою права власності на таку земельну ділянку та через відсутність права розпоряджатись нею) суд першої інстанції вказав, що таке судове рішення не нівелює факт повного фактичного виконання зобов'язань за кредитним договором. Суд виходив з того, що вказана недійсна угода при її укладенні мала наслідком перехід від Третьої особи до Позивача права власності на землю, а від Позивача до Третьої особи - право вимоги виконання зобов'язання Відповідачем 1 за кредитною угодою на суму 5 494 607 грн. 25 коп. Також суд погодився із висновком касаційного суду у даній справі в постанові від 13.04.2017 про неможливість застосування двосторонньої реституції за недійсним договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010, оскільки за вказаним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07.06.2012 у справі № 2-537/12 були застосовані наслідки, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України -шляхом витребування за позовом прокурора від Позивача на користь держави земельної ділянки. У цьому випадку суд вважає за можливе застосувати норму частини 2 пункту 1 статті 216 ЦК України - відшкодування вартості того, що одержано у разі неможливості повернути в натурі -повернення майнового права Третьої особи до Відповідача 1, яке, в свою чергу не існує, оскільки було припинено виконанням, через що у Позивача зберігається право вимагати від Третьої особи лише вартість такого права.

Відхилення вимог про визнання недійсним оспорюваного договору від 02.02.2010 обґрунтоване тим, що оспорюваною угодою вирішено припинити дію правочину - кредитного договору, а не зобов'язань, що не є тотожнім, а оспорюваний договір не містить такої підстави його укладення, як договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010, укладений між Позивачем та Третьою особою, такі договори один від одного не залежать, і це ніяким чином не спростовує волевиявлення сторін на припинення дії кредитного договору.

Стосовно вимог до фінансового поручителя - Відповідача 2 за договором поруки від 17.04.2009 суд вказав, що вимоги були заявлені поза межами шестимісячного строку, встановленого сторонами від встановленої дати виконання спірного грошового зобов'язання.

Стосовно вимог, які заявлені згідно із заявою про збільшення позовних вимог в частині звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна (квартири за переліком), які розташовані за адресою: Солом'янський район, місто Київ, проспект Космонавта Комарова, 26, суд встановив, що вказані об'єкти відповідно до технічних характеристик не входять до предмету іпотеки від 17.04.2009 № 22.1/12-З-09, що у будь-якому випадку робить неможливим звернення стягнення на таке майно. А тому дійшов висновку про неможливість виконати вказівку касаційного суду про зазначення у рішенні початкової ціни реалізації предмета іпотеки.

Заява про застосування строків позовної давності відхилена через відсутність порушеного права Позивача.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

6. 12.12.2017 Київський апеляційний господарський суд вирішив рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення. Рішення апеляційного суду мотивоване доводами, які є ідентичними тим, що наведені в рішенні суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. 02.01.2018 Позивач подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

8. Справа розглядалась неодноразово, тричі касаційним судом, який у своїх постановах (від 13.08.2014 та від 13.04.2017) наголошував, що зобов'язання Відповідача 1 не припинилось належним виконанням, оскільки в рахунок виконання було передано майно за недійсним договором, який не тягне юридичних наслідків.

9. Неправильне застосування норм статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки підставою заміни кредитора у правочині є юридичний факт виконання обов'язку боржника майновим поручителем, а не правочин, тоді як виконання правочину не відбулось через витребування земельної ділянки у Позивача на користь держави, у зв'язку із чим є підстави для визнання недійсним оспорюваного договору та стягнення з Відповідача 1 заборгованості за кредитним договором солідарно з поручителем та для звернення стягнення на предмет іпотеки. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 09.09.2014 у справі № 3-71гс14.

10. Судами неправильно обрахований строк пред'явлення вимоги до поручителя, який через укладення спірної угоди станом на 02.02.2010 не настав, а відновлення в бухгалтерському обліку заборгованості за кредитним договором відбулась у судовому порядку згідно із рішенням, яке набрало чинності 15.08.2012, тоді як з вимогою до поручителя Позивач звернувся 01.01.2013, а з позовними вимогами до поручителя - 18.01.2013, тому визначений частиною 4 статті 559 ЦК України шестимісячний строк не пропущений.

11. Відмовляючи у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суди не врахували, що підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконане кредитне зобов'язання, а після передачі в іпотеку нерухомості із незавершеного будівництва після закінчення будівництва та сама нерухомість продовжує бути предметом іпотеки.

12. Порушення норм процесуального права, що полягають у неврахуванні вказівок касаційного суду, викладених у постановах у даній справі - від 13.08.2014, від 22.07.2015 та від 13.04.2017.

Позиція Відповідача 2, викладена у відзиві на касаційну скаргу

13. Визнання недійсним за рішенням суду договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010 між Позивачем та Третьою особою не призводить до автоматичного відновлення кредитної заборгованості.

14. Ненабуття Третьою особою, за висновком суду в іншій справі, права власності на земельну ділянку та відсутність права нею розпоряджатись не спростовує висновку суду про припинення зобов'язання Відповідача 1 перед Позивачем за кредитним договором.

15. Виконання новим боржником -Відповідачем 2 зобов'язання перед Третьою особою, як особою, яка на той момент володіла майновим правом вимагати виконання спірного зобов'язання, припиняє зобов'язання за кредитним договором перед Позивачем, а тому відсутні підстави пред'явлення та задоволення вимог до Відповідача 2 про погашення боргу.

16. Є правильним висновок судів про сплив шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя згідно із умовами договору поруки.

Позиція Верховного Суду

Щодо наслідків виконання зобов'язання неналежному кредитору

17. В оскаржуваних рішеннях суди дійшли висновків про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним через визнання припиненими зобов'язань за кредитним договором між Позивачем та Відповідачем в силу його виконання. Однак Суд вважає вказані висновки судів помилковими, оскільки вони зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема норм частини 1 статті 598 ЦК України, згідно з якою зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, частини 1 статті 599 ЦК України, згідно з якою зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стосовно висновку судів попередніх інстанцій про припинення зобов'язання через його виконання Суд зазначає, що зобов'язання припиняється зокрема виконанням, проведеним належним чином. Основні критерії належності виконання містяться у статті 526 ЦК України, відповідно до якої належно виконаним буде вважатися зобов'язання, яке виконано відповідно до умов договору, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 527 ЦК України встановлює правила виконання зобов'язання належними сторонами. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Суди, встановили, що укладений між Позивачем і Третьою особою договір про задоволення вимог іпотекодержателя був визнаний недійсним рішенням Обухівського районного суду міста Києва від 07.06.2012 із витребуванням у Позивача на користь держави відповідної земельної ділянки, яка була передана Третьою особою Позивачу за цим договором. Таким чином, оскільки договір про задоволення вимог іпотекодержателя був визнаний недійсним, Третя особа не набула прав кредитора за основним зобов'язанням, як це передбачено частиною 2 статті 11 Закону України "Про іпотеку". Тобто Третя особа не є належним кредитором і здійснена Відповідачем 2 сплата боргу на користь Третьої особи не може бути визнана належним виконанням зобов'язання за кредитним договором.

У зв'язку із чим Суд погоджується із відповідними доводами скаржника, що зобов'язання Відповідача 1 не припинилось за відсутності його належного виконання (пункт 8).

18. Суд також не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оформлене оспорюваним договором від 02.02.2010 про припинення дії кредитного договору волевиявлення Позивача та Відповідача 1 було вільне та спрямоване на розірвання (припинення) кредитного договору, а визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010, укладеного між Позивачем і Третьою особою, ніяким чином не спростовує вільне волевиявлення сторін на припинення дії кредитного договору. На думку колегії суддів, суди попередніх інстанцій помилково розглядають оспорюваний договір про припинення дії кредитного договору та договір про задоволення вимог іпотекодержателя як окремі, не пов'язані правочини. Окремо від договору про задоволення вимог іпотекодержателя оспорюваний договір про припинення дії кредитного договору не спрямований на настання окремих правових наслідків, адже за умови дійсності договору про задоволення вимог іпотекодержателя, внаслідок задоволення вимог іпотекодержателя (Позивач) за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель (Третя особа) набув би права кредитора за основним зобов'язанням, а Позивач вибув би як первісний кредитор з відносин за кредитним договором і волевиявлення сторін оспорюваного договору про припинення кредитного договору (Позивача та Відповідача 1) на припинення кредитного договору не було б спрямоване на настання реальних правових наслідків. Розглядаючи ж оспорюваний договір у зв'язку з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, Суд доходить висновку, що недійсність останнього тягне за собою також недійсність оспорюваного договору.

Виходячи з приписів статей 216, 236 ЦК України юридичні наслідки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.02.2010 № 34 не настали в силу його недійсності, а виконання зобов'язання Відповідача 1 (як позичальника) за кредитним договором від 17.04.2009 № 22.1/12-КЛТ-09 згідно з недійсною угодою не мало місця, тому відсутні підстави для припинення зобов'язання за кредитним договором.

За приписом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Враховуючи викладене, Суд доходить висновку, що спірний договір не відповідає вимогам частини 5 статті 203 ЦК України, оскільки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що є підставою згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України для визнання його недійсним. Зобов'язання за кредитним договором від 17.04.2009 № 22.1/12-КЛТ-09 не є припиненими, а дійсними, а протилежні рішення судів попередніх інстанцій в цій частині прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права.

У зв'язку із викладеним Суд також підтримує аргумент скаржника (пункт 9), що у спірних правовідносинах не відбулась заміна кредитора у зобов'язанні за кредитним договором на підставі статті 512-519, 528 ЦК України, оскільки в силу відсутності належного виконання зобов'язань Третьою особою до нього не перейшли права Позивача як кредитора за кредитним договором.

З огляду на вказаний висновок, а також те, що згідно зі статтями 553, 554, 572-575 ЦК України, статтями 1, 3, 17 Закону України "Про іпотеку" зобов'язання за договорами поруки та іпотеки між Позивачем та Відповідачем 2 мають похідний характер, Суд зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій про те, що зобов'язання за такими договорами поруки та іпотеки є припиненими, також є передчасними та необґрунтованими.

Стосовно заяви про застосування строків позовної давності, суд вказує на те, що пропуск строку позовної давності у спірних правовідносинах не має місце з огляду на дату виникнення у Позивача права звернення за захистом порушеного права за спірним договором - 15.08.2012 - дати набрання законної сили рішенням Обухівського районного суду міста Києва від 07.06.2012 - згідно з ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15.08.2012, тоді як Позивач із позовом у даній справі звернувся 18.01.2013.

Дійшовши викладених висновків в частині визнання недійсним спірного договору, Суд вважає, що протилежні висновки судів попередніх інстанцій у відповідній частині є помилковими, а тому з урахуванням положень пункту 3 частини 1 статті 308 та частин 1, 3 статті 311 ГПК України оскаржувані судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення - про задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору від 02.02.2010 про припинення дії кредитного договору № 22.1/12-КЛТ-09 від 17.04.2009.

19. Виходячи з наведеного в пунктах 17 та 18 цієї постанови висновку Суду про існування підстав для задоволення вимог Позивача та визнання недійсним оспорюваного договору, а також відповідного висновку про неприпинення зобов'язань за кредитним договором, Суд, враховуючи також приписи статті 554 ЦК України, дійшов висновку, що в частині вимог про солідарне стягнення заборгованості справа підлягає передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на наступне.

Під час ухвалення оскаржуваних судових рішень та через рішення судів про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, обставини та докази стосовно порушення умов кредитного договору від 17.04.2009 № 22.1/12-КЛТ-09 судами попередніх інстанцій не досліджувались та не встановлювались. При цьому, посилаючись в позовній заяві на умови додаткового договору № 2 від 29.01.2009 до кредитного договору, Позивач зазначає, що строк повернення заборгованості за кредитним договором встановлений 01.02.2010, тоді як згідно з розрахунками суми вимог, доданих до позовної заяви та до заяви про збільшення позовних вимог від 19.07.2017, Позивач визначив періоди нарахування сум відповідних вимог, що настали до зазначеної вище дати повернення заборгованості.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Таким чином, оскільки суди не надали правову оцінку наявним у справі доказам - договору від 17.04.2009 № 22.1/12-КЛТ-09, додатковим угодам до нього, договору поруки № 22.1/12-П-09 від 17.04.2009, наявним у справі розрахункам заявлених до стягнення сум заборгованості, процентів, пені тощо на предмет встановлення дати вчинення порушення за вказаними правочинами та на предмет відповідності нормам законодавства здійснених Позивачем розрахунків сум вимог, з урахуванням положень пункту 2 частини 1 статті 308 та пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України оскаржувані постанова апеляційного суду та рішення місцевого суду в частині вимог Позивача про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості також підлягають скасуванню, а справа в цій частині - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

20. В частині викладених в позовній заяві та уточнених в заяві про збільшення позовних вимог від 19.07.2017 вимог про звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна (шість житлових квартир -№№ 198, 199, 201, 203, 204, 205 за адресою: місто Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26) шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, Суд зазначає наступне.

Через відмову судами попередніх інстанцій у задоволенні вимог про визнання недійсним оспорюваного договору від 02.02.2010 про припинення дії кредитного договору обставини та докази (зокрема договір іпотеки № 22.1/12-3-09 від 17.04.2009) щодо предмету іпотеки, на який за вимогами Позивача може бути звернене стягнення через невиконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, не досліджувались та не встановлювались.

21. Враховуючи викладене, визначені статтею 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, та з урахуванням положень пункту 2 частини 1 статті 308 та пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України оскаржувані постанова апеляційного суду та рішення місцевого суду в частині вимог Позивача про звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна (шість житлових квартир -№№ 198, 199, 201, 203, 204, 205 за адресою: місто Київ, проспект Космонавта Комарова, будинок 26) шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження також підлягають скасуванню, а справа в цій частині - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" задовольнити частково.

2. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 у справі № 910/1088/13.

3. В частині позовних вимог про визнання недійсним договору прийняти нове рішення.

4. Визнати недійсним договір про припинення дії договору від 17.04.2009 № 22.1/12-КЛТ-09, укладеного 02.02.2010 між ПАТ "Родовід Банк" та ТОВ "ТММ-Будкомплект".

5. В іншій частині позовних вимог справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий К. М. Пільков

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак