КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2018 р.б Справа№ 910/42/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Верховця А.А.

Остапенка О.М.

при секретарі судового засідання Чміль Я.Є.

учасники провадження у даній справі в судове засідання 18.04.2018 не зявились;

розглянувши апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області

на ухвалу господарського суду міста Києва від 05.01.2018

у справі № 910/42/18 (суддя Яковенко А.В.)

за заявою Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПСМК"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.01.2018 у справі № 910/42/18 заяву про порушення справи про банкрутство та додані до неї документи повернуто заявнику без розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Головне управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд поновити пропущений строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 05.01.2018 у справі № 910/42/18 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, про розгляд даної скарги повідомити скаржника.

В обґрунтування апеляційної скарги, Головне управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області посилається на те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2018 задоволено клопотання Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали господарського суду міста Києва від 05.01.2018 у справі № 910/42/18; поновлено Головному управлінню Державної фіскальної служби у Вінницькій області строк на подання апеляційної скарги на ухвалу господарського суду міста Києва від 05.01.2018 у справі № 910/42/18; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області на ухвалу господарського суду міста Києва від 05.01.2018 у справі № 910/42/18; учасникам справи встановлено строк для надання відзиву на апеляційну скаргу; призначено розгляд апеляційної скарги на 28.03.2018.

20.03.2018 через електронну адресу Київського апеляційного господарського суду від Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області надійшло клопотання про проведення розгляду апеляційної скарги по справі № 910/42/18 в режимі відеоконференції у Господарському суді Вінницької області (вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21001), повідомити про результати розгляду даного клопотання ГУ ДФС у Вінницькій області та на e-mail представника - .

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2018 відмовлено представнику ГУ ДФС у Вінницькій області у задоволенні клопотання про проведення розгляду апеляційної скарги по справі № 910/42/18 в режимі відео конференції, оскільки згідно даних WEB-програми "Бронювання систем відеоконференцзв'язку" в Київському апеляційному господарському суді технічно забезпечено системою відеоконференцзв'язку зал 13 (зал ВКЗ), в якому на 28.03.2018 з 09 год. 00 хв. до 12 год.45 хв. вже було призначено проведення відеоконференції в інших судових справах.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2018, у зв'язку з перебуванням у відпустці суддів Сотнікова С.В. та Пантелієнка В.О, апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області на ухвалу господарського суду міста Києва від 05.01.2018 у справі № 910/42/18 передано колегії суддів у складі головуючого судді: Доманської М.Л., суддів: Верховець А.А., Остапенко О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2018 у даній справі прийнято апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області на ухвалу господарського суду міста Києва від 05.01.2018 у справі № 910/42/18 до свого провадження у новому складі суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2018 розгляд даної апеляційної скарги відкладено на 18.04.2018.

Представники учасників провадження у даній справі не з'явилися. Про день, час і місце розгляду справи всі учасники провадження у справі повідомлені належним чином, відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Стаття 43 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Судова колегія, обговоривши на місці вказані обставини, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників учасників провадження у справі, які не з'явилися у судове засідання, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Конституцією України кожному гарантується право на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження.

Також, Конституція України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Таким чином, ГПК України повинен містити імперативні норми про те, в яких випадках особа має право оскаржити рішення суду в апеляційному чи касаційному порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 255 ГПК України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду можуть подавати сторони та інші учасники судового процесу, зазначені у цьому Кодексі та Законі України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

В даному випадку, відповідно до приписів розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі по тексту - Закон), застосовуються норми Закону в редакції, що діє з 19.01.2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону провадження у справах про банкрутство регулюється Законом, ГПК України, іншими законодавчими актами України.

Частиною 8 статті 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом.

Повертаючи без розгляду матеріали заяви Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області за оскаржуваною ухвалою, місцевий господарський суд керувався ч. 1 ст. 15 Закону та обґрунтував судове рішення тим, що заявником не надано суду належних доказів вжиття заходів погашення податкового боргу за рахунок майна боржника (на підставі відповідного судового рішення) зокрема, опису майна в податкову заставу, вжиття заходів щодо примусової реалізації майна боржника, яке перебуває у податковій заставі; доказів звернення ініціюючого кредитора до суду з позовом про стягнення з боржника сум дебіторської заборгованості у рахунок погашення податкового боргу.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції апеляційний господарський суд не може погодитися, враховуючи наступне.

У ст. 10 Закону закріплено, що право на звернення до господарського суду із заявою про порушення справи про банкрутство мають боржник, кредитор.

Відповідно до ч. 3 названої статті справа про банкрутство порушується господарським судом, якщо безспірні вимоги кредитора (кредиторів) до боржника сукупно становлять не менше трьохсот мінімальних розмірів заробітної плати, які не були задоволені боржником протягом трьох місяців після встановленого для їх погашення строку, якщо інше не передбачено цим Законом.

Безспірні вимоги кредиторів - грошові вимоги кредиторів, підтверджені судовим рішенням, що набрало законної сили, і постановою про відкриття виконавчого провадження, згідно з яким відповідно до законодавства здійснюється списання коштів з рахунків боржника. До складу цих вимог, у тому числі щодо сплати податків, зборів (обов'язкових платежів), не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції.

Згідно з приписами ст. 11 Закону заява про порушення провадження у справі про банкрутство подається боржником або кредитором у письмовій формі. До заяви про порушення справи про банкрутство додаються: докази сплати судового збору, крім випадків, коли згідно із законом він не підлягає сплаті; довіреність чи інший документ, що засвідчує повноваження представника, якщо заяву підписано представником; докази того, що сума безспірних вимог кредитора (кредиторів) сукупно становить не менше трьохсот мінімальних розмірів заробітної плати, якщо інше не передбачено цим Законом; рішення суду про задоволення вимог кредитора, що набрало законної сили; відповідна постанова органу державної виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження з виконання вимог кредитора; докази того, що сума вимог кредитора (кредиторів) не забезпечена повністю заставою майна боржника (за наявності застави).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 15 Закону господарський суд не пізніше п'яти днів з дня надходження до господарського суду заяви про порушення справи про банкрутство повертає її та додані до неї документи без розгляду, якщо заявник-кредитор не подав доказів неспроможності боржника виконати свої грошові зобов'язання перед кредиторами в розмірі, визначеному частиною третьою статті 10 цього Закону, протягом трьох місяців після відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено цим Законом.

За змістом ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються органами доходів і зборів, банками та іншими фінансовими установами.

Згідно з п. 41.2 ст. 41 Податкового кодексу України органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень.

Порядок стягнення податкового боргу платників податків регулюється ст.ст. 95- 99 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 95.1 ст. 95 Податкового кодексу України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Згідно з абз. 1 п. 95.3 ст. 95 Податкового кодексу України стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Механізм виконання судових рішень про стягнення грошових коштів у рахунок погашення податкового боргу передбачено главою 12 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, що передбачає оформлення інкасового доручення для примусового стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу. Відповідно до п. 12.4 зазначеної Інструкції судове рішення, на підставі якого з платника податків стягуються кошти, до банку не подається. Натомість реквізити відповідного судового рішення зазначаються в самому інкасовому дорученні.

За змістом абзаців 2 та 3 п. 95.3 ст. 95 Податкового кодексу України контролюючий орган звертається до суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі. Рішення суду щодо надання вказаного дозволу є підставою для прийняття контролюючим органом рішення про погашення усієї суми податкового боргу.

Отже, згідно з положеннями ст. 95 Податкового кодексу України,

ч. 3 ст. 10 та ч. 7 ст. 11 Закону доказами на підтвердження безспірності грошових вимог ініціюючого кредитора - органу доходів і зборів, є рішення суду про стягнення грошових коштів у рахунок погашення податкового боргу, що набрало законної сили, інкасові доручення для примусового стягнення коштів у дохід бюджету у рахунок погашення податкового боргу та докази вжиття відповідних заходів до отримання відповідної заборгованості за процедурою, визначеною Податковим кодексом України.

Відповідна постанова органу державної виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження у такому випадку до заяви органу доходів і зборів про порушення провадження у справі про банкрутство не додається, оскільки списання коштів із рахунків боржника здійснюється відповідно до умов і порядку, визначених Податковим кодексом України, а не Законом України «Про виконавче провадження».

Вказана позиція викладена Верховним Судом України у Постанові від 29.04.2015 у справі № 920/629/14.

Отже, за Законом факт безспірності вимог кредитора виникає з моменту, коли грошові вимоги кредитора підтверджуються документами, за якими відповідно до законодавства здійснюється списання коштів з рахунків боржника.

При цьому, відповідно до приписів Закону такі вимоги повинні бути не виконані боржником протягом трьох місяців.

Відповідно і встановлений Законом тримісячний строк починає свій відлік після пред'явлення податковим органом інкасових доручень до виконання.

Відповідно до абзаців 1, 8 статті 1 Закону банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури;

неплатоспроможність - неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 15 Закону неплатоспроможністю визнається неспроможність боржника задовольнити безспірні вимоги кредитора (кредиторів) у розмірі не менше 300 мінімальних розмірів заробітної плати, які не були задоволені боржником протягом трьох місяців після встановленого для погашення строку - трьох місяців після відкриття виконавчого провадження.

Як вбачається з поданої заяви, в підтвердження безспірності заявлених вимог ініціюючим кредитором подано до суду копії постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 03.07.2017 у справі № 802/968/17-а, якою стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПСМК" (ідентифікаційний код 36853512) податковий борг в розмірі 6 522 375,74 грн. на корить Державного бюджету України, а також інкасових доручень (розпоряджень) Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області від 07.07.2017 № 17, № 18 від 07.07.2017, з відмітками банківських установ про отримання вказаних інкасових доручень (розпоряджень) 18.07.2017.

Зважаючи на вищенаведені обставини та враховуючи вимоги Закону, колегія суддів вважає, що у даному випадку посилання суду першої інстанції, як на підставу повернення заяви без розгляду, на відсутність доказів вжиття заходів погашення податкового боргу за рахунок майна боржника (на підставі відповідного судового рішення) зокрема, опису майна в податкову заставу, вжиття заходів щодо примусової реалізації майна боржника, яке перебуває у податковій заставі; доказів звернення ініціюючого кредитора до суду з позовом про стягнення з боржника сум дебіторської заборгованості у рахунок погашення податкового боргу є такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону, та оскаржувану ухвалу слід скасувати.

За змістом ст. ст. 12-16 Закону прийняття заяви про порушення справи про банкрутство і порушення провадження у справі про банкрутство є відокремлені одна від одної процесуальні дії. У першій з них господарський суд вирішує питання про прийняття заяви до розгляду або про відмову в її прийнятті чи повернення заяви, а у другій - питання про порушення провадження у справі про банкрутство або про відмову в такому порушенні.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 16 Закону у підготовчому засіданні господарський суд розглядає подані документи, заслуховує пояснення сторін, оцінює обґрунтованість заперечень боржника, а також вирішує інші питання, пов'язані з розглядом справи. Якщо справа порушується за заявою кредитора, господарський суд, саме у підготовчому засіданні (а не на стадії вирішення питання про прийняття заяви про порушення справи про банкрутство) має остаточно перевіряти обґрунтованість його вимог, їх безспірність, вжиття заходів щодо примусового стягнення за цими вимогами в порядку виконавчого провадження.

Тобто в даному випадку суд першої інстанції, маючи підстави для прийняття заяви до розгляду, має можливість у підготовчому засіданні перевірити та встановити, чи здійснені ініціюючим кредитором заходи щодо примусового стягнення за цими вимогами в порядку виконавчого провадження.

За таких обставин, аналізуючи положення чинного законодавства, колегія суддів приходить до наступного висновку: апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала господарського суду міста Києва від 05.01.2018 у справі № 910/42/18 - скасовуванню, а справа - направленню на розгляд господарського суду м. Києва.

На підставі викладеного вище та, керуючись Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст. 269, ч. 3 ст. 271, ст. ст. 275, 277, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області на ухвалу господарського суду м. Києва від 05.01.2018 у справі № 910/42/18 задовольнити.

2. Ухвалу господарського суду м. Києва від 05.01.2018 у справі № 910/42/18 скасувати.

3. Матеріали справи № 910/42/18 передати на розгляд до господарського суду м. Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови підписаний 23.04.2018.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді А.А. Верховець

О.М. Остапенко