КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2018 р. м. Київ Справа№ 925/1217/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Григораш Н.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 11.04.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Азот" на рішення Господарського суду Черкаської області від 24.01.2018 (повний текст складено 31.01.2018)

у справі № 925/1217/17 (головуючий суддя Васянович А.В., судді Довгань К.І., Дорошенко М.В. )

за позовом Національного антикорупційного бюро України

до Публічного акціонерного товариства "Азот" (відповідач 1)

Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" (відповідач 2)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державного підприємства "Енергоринок" (третя особа 1)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 2: Фонду державного майна України (третя особа 2)

про визнання недійсною угоди

В судовому засіданні 11.04.2018 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 Національне антикорупційне бюро України звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Азот" та Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" про визнання недійсною угоди у формі заяви Публічного акціонерного товариства "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог №202-09/201 від 30 листопада 2015.

Позов обґрунтовано тим, що оспорювана угода про зарахування зустрічних однорідних вимог укладена з порушенням вимог законодавства, а саме статей 151, 26 Закону України "Про електроенергетику", пункту 6.3 Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 №28, оскільки цим договором був змінений встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію, а тому такий договір підлягає визнанню недійсним у судовому порядку на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Крім того позивач вказував, що зазначена угода суперечить інтересам держави (ст. 228 Цивільного кодексу України).

Водночас, позивач, з посиланням на приписи статей 1, 16, 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", статей 1, 2 Господарського процесуального кодексу України, зазначав про наявність підстав для звернення з даним позовом про визнання угоди недійсною у випадках виявлення в діях інших осіб ознак корупційного правопорушення.

При цьому вказував, що антикорупційним бюро здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000459 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України.

Крім того у клопотанні про роз'єднання вимог від 22 вересня 2017 позивач зазначав, що виходячи з положень ст. ст. 41, 12, 16 ГПК України та ст. 10 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, повинні розглядатися господарським судом Черкаської області у порядку позовного провадження.

Також позивач зазначав, що згідно ч. 1 ст. 20 вищевказаного Закону правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з підстав, вказаних в цій статті. Однак Національне антикорупційне бюро України не є, ані арбітражним керуючим, ані конкурсним кредитором, ані головою комітету кредиторів у справі №14-01/1494 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго".

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 24.01.2018 у справі №925/1217/17 позов задоволено.

Визнано недійсною угоду у формі заяви Публічного акціонерного товариства "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог №202-09/201 від 30 листопада 2015.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Азот" на користь Національного антикорупційного бюро України 800,00 грн. судового збору.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" на користь Національного антикорупційного бюро України 800,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач 1 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставин справи, що призвело до прийняття незаконного рішення.

Апелянт вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права в частині висновків суду про порушення інтересів держави.

За правовою природою зарахування зустрічних вимог - це правочин на припинення зобов'язання. Нормами ст.ст. 15 1, 26 Закону України «Про електроенергетику» не передбачені положення щодо заборони припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

На думку апелянта, судом не взято до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі №3-255гс15 про те, що зобов'язання з оплати заборгованості за договором, який передбачає сплату коштів на рахунок зі спеціальним режимом використання, може бути припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за наявності умов, установлених ст. 601 ЦК України, та за відсутності обставин, передбачених ст. 602 ЦК України, за яких зарахування зустрічних вимог не допускається.

На переконання апелянта, позивач не довів свого права на звернення до суду з даним позовом, а також в чому є невідповідність правочину інтересам держави і суспільства, наявності вини сторін у формі умислу на вчинення даного правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави, а також відсутності наслідків оспорюваної угоди для держави.

Апелянт вважає відсутнім у позивача права на подання позову, оскільки не доведено порушень інтересів держави внаслідок укладання угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Одночасно вказує на порушення судом норм процесуального права щодо неврахування висновків Господарського суду Черкаської області, викладених у рішенні від 07.12.2016 у справі №925/965/16 та від 29.12.2015 у справі №925/1893/15.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечує щодо доводів відповідача 1, викладених в апеляційній скарзі, зазначає про їх безпідставність та необґрунтованість.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача 2 вказує, що апеляційна скарга відповідача 1 є надуманою, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу відповідача-1 14.02.2018 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2018 у справі № 925/1217/17 відкрито апеляційне провадження, встановлено позивачу та відповідачу 2 строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 у справі №925/1217/17 розгляд апеляційної скарги відповідача 1 призначено на 11.04.2018.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 11.04.2018 заперечував проти доводів відповідача 1, викладених в апеляційній скарзі з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи 1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 11.04.2018 заперечував проти доводів відповідача 1, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи 2 в судовому засіданні апеляційної інстанції 11.04.2018 заперечував проти доводів відповідача 1, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представники відповідача 1 та 2 в судове засідання апеляційної інстанції 11.04.2018 не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини їх неявки суду невідомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвал в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази , а саме повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 273-277).

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка зазначених представників сторін обов'язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність представників відповідача 1 та 2 за наявними у справі матеріалами.

Пунктом 9 ч.1 Перехідних положень ГПК України, що набрав чинності 15.12.2017, роз'яснено, що справи у суді апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справ та встановлено судом першої інстанції, 24 травня 2005 між Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго" (в подальшому найменування було змінено на Публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго") (постачальник) та Відкритим акціонерним товариством "Азот" (найменування було змінено на Публічне акціонерне товариство "Азот") (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії №524-213/24.

Згідно з п. 1 договору постачальник зобов'язався постачати електричну енергію споживачу, а останній - оплачувати постачальнику поставлену електроенергію згідно з умовами цього договору та додатками до нього.

Згідно п. 2.2.3 договору споживач зобов'язаний оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків "Порядок розрахунків" та "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії".

Внаслідок несплати за поставлену у жовтні 2015 другим відповідачем активної електроенергії для Публічного акціонерного товариства "Азот", за останнім утворилася заборгованість в розмірі 20 000 000,00 грн.

Платіжним дорученням від 30 жовтня 2015 №6597 перший відповідач перерахував на користь другого відповідача за перетікання реактивної енергії за договором №524-213 від 25 травня 2005 на розрахунковий рахунок №92, який не є рахунком зі спеціальним режимом використання, 20 000 000,00 грн.

Листом від 24 листопада 2015 №202-09/199 Публічне акціонерне товариство "Азот" звернулося до Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" з вимогою повернути помилково сплачені кошти в розмірі 19 875 368,36 грн. за перетікання реактивної енергії.

Другий відповідач листом від 25 листопада 2015 №7480/09-03 повідомив першого відповідача про неможливість повернення надлишково сплаченої суми в розмірі 19 875 368,36 грн., внаслідок скрутного фінансового становища та відсутності вільних обігових коштів.

В зв'язку з чим, Публічне акціонерне товариство "Азот" направило Публічному акціонерному товариству "Черкасиобленерго" заяву від 30 листопада 2015 №202-09/201 про зарахування зустрічних однорідних вимог.

В цій заяві перший відповідач заявив про припинення зобов'язання Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" перед Публічним акціонерним товариством "Азот" щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 19 875 368,36 грн. та припинення зобов'язання першого відповідача перед другим відповідачем за договором №524-213 від 24 травня 2005 по оплаті активної електроенергії на розмірі 19 875 368,36 грн.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд дійшов висновку, що внаслідок здійсненого за заявою ПАТ "Азот" від №202-09/201 від 30.11.2015 про зарахування зустрічних однорідних вимог відповідачі знехтували вимогами Закону України "Про електроенергетику" і Правилами користування електричною енергією щодо оплати поставленої електричної енергії виключно шляхом перерахування коштів споживачем на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника і фактично провели розрахунки за поставлену електричну енергію в іншому форматі без використання поточного рахунку із спеціальним режимом використання енергопостачальника і тим самим уникнули перерахування коштів із такого поточного рахунку за відповідним алгоритмом оптового ринку електричної енергії, що в силу ст. 26 Закону України "Про електроенергетику" не вважається оплатою спожитої ПАТ "Азот" електричної енергії.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", який набрав чинності 25.01.2015, Національне бюро є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

Пунктом 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків, які визначені у статті 16 цього Закону, надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до статті 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами У країни.

Отже, у разі звернення Національного бюро з відповідними позовами про визнання угод недійсними, за умови, що такий спір пов'язаний зі здійсненням суб'єктами господарювання господарської діяльності, та з урахуванням дотримання суб'єктного складу сторін, визначеного статтями 1, 2, 21 ГПК України, такі спори підлягають розгляду господарськими судами.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на це суд має надати оцінку підставам, з яких подано позов Національним бюро, зокрема, шляхом дослідження причинно-наслідкового зв'язку між оспорюваною угодою і виконанням Національним бюро покладених на нього завдань та (або) обов'язків, визначених Законом України "Про Національне антикорупційне бюро України".

Такі позови можуть подаватися Національним бюро для попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, а також запобігання вчиненню нових за наслідками порушення відповідного кримінального провадження (з внесенням даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Проте треба брати до уваги, що підслідність Національного бюро визначено частиною п'ятою статті 216 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою детективи Національного бюро здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених статтями 191, 206-2, 209, 210, 211, 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 364, 366-1, 368, 368-2, 369, 369-2, 410 Кримінального кодексу України.

Таким чином, Національне бюро як орган, що створений для захисту інтересів держави, має право на звернення до суду із зазначеними позовами з огляду на імперативні приписи Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" і на виконання покладених на нього завдань та (або) обов'язків (аналогічна позиція наведена в Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 27.03.2017 №01-06/680/17 "Про деякі питання застосування положень пункту 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України").

Національне антикорупційного бюро України наявність підстав для подання позову обґрунтовує необхідністю попередження, виявлення, припинення та запобігання вчиненню корупційного правопорушення, ознаки якого позивач убачив у спірних правовідносинах при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000459 з попередньою правовою кваліфікацією за частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України.

Отже, Національне антикорупційне бюро України є належним позивачем у даній справі, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо відсутності повноважень у позивача на звернення з даним позовом.

Розглядаючи справи за позовами Національного бюро про визнання угод недійсними, суди мають досліджувати такі угоди в контексті статті 203 Цивільного кодексу України, яка визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, статті 207 Господарського кодексу України та інших норм чинного законодавства України, які містять підстави недійсності угод.

Отже, під час вирішення такого спору судам, зокрема, необхідно встановлювати такі обставини:

- наявність або відсутність підстав для визнання недійсною спірної угоди, передбачених нормами, на які посилається позивач, мотивуючи позовні вимоги;

- правові норми, які підлягають застосуванню до цих спірних правовідносин;

- відповідність або невідповідність змісту цієї угоди ЦК України та ГК України, іншим актам законодавства, інтересам суспільства, його моральним засадам.

При цьому суд повинен дослідити наявні у справі докази, з'ясувати обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених цими доказами. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-923цс15.

Стаття 601 ЦК України та ч. 3 ст. 203 ГК України передбачають можливість припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги і, що таке зарахування може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до частин 1-3 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Виходячи із викладених обставин справи та норм Цивільного і Господарського кодексів України, слід дійти висновку, що зарахуванням між відповідачами зустрічних однорідних вимог за заявою публічного акціонерного товариства "Азот" від 30 листопада 2015 року №202-09/201, як дія цього товариства, внаслідок якої припиняються зобов'язання обох відповідачів, є одностороннім правочином в розумінні статті 202 ЦК України, для вчинення якого достатньо вказаної заяви.

Стаття 602 ЦК України містить невичерпний перелік випадків коли зарахування зустрічних вимог не допускається:

1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю;

2) про стягнення аліментів;

3) щодо довічного утримання (догляду);

4) у разі спливу позовної давності;

41) за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом;

5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ГК України не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України безпосередньо не забороняють зарахування вказаних у заяві публічного акціонерного товариства "Азот" від 30 листопада 2015 року № 202-09/201 зустрічних однорідних вимог, які є такими, проте передбачають можливість такої заборони у випадках, встановлених договором або законом.

Закон України "Про електроенергетику" (в редакції на день прийняття оскаржуваного правочину) визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці і регулює відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі.

Статтею 1 вищевказаного Закону термін "поточні рахунки із спеціальним режимом використання оптового ринку електричної енергії" визначає як рахунки суб'єктів господарської діяльності, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території та оптове постачання електричної енергії, відкриті в уповноваженому банку і призначені виключно для накопичення коштів, отриманих за електричну енергію від споживачів, та розрахунків з учасниками оптового ринку електричної енергії, а термін "алгоритм оптового ринку електричної енергії" - як порядок розподілу уповноваженим банком коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання без платіжних доручень, який встановлюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Згідно з ч.1 ст. 15 Закону України "Про електроенергетику" купівля всієї електричної енергії, виробленої на електростанціях, потужність чи обсяг відпуску яких перевищують граничні показники (крім випадків, передбачених цим Законом), та весь її оптовий продаж здійснюються на оптовому ринку електричної енергії України. Функціонування інших оптових ринків електричної енергії в Україні забороняється.

Частина 2 статті 151 Закону України "Про електроенергетику" передбачає, що споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Вказані норми тотожні нормам, викладеним у пункті 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 липня 1996 року № 28 з урахуванням внесених до них у подальшому змін і доповнень.

Згідно частини 3 статті 151 Закону України "Про електроенергетику" кошти з поточних рахунків із спеціальним режимом використання енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, перераховуються згідно з алгоритмом оптового ринку електричної енергії виключно на: поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії; поточний рахунок підприємства, яке здійснює розподіл електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами; поточний рахунок енергопостачальника; поточний рахунок із спеціальним режимом використання для погашення заборгованості оптового постачальника електричної енергії.

Аналогічний порядок розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричну енергію із застосуванням поточних рахунків із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії стаття 151 Закону України "Про електроенергетику" передбачає і для енергопостачальників, підприємств, що здійснюють передачу електричної енергії, та всіх підприємствами, що здійснюють розподіл електричної енергії.

Частиною 8 статті 26 Закону України "Про електроенергетику" встановлено, що споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Із змісту Закону України "Про електроенергетику" вбачається, що встановлений ним порядок розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричну енергію спрямований на забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики, відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки як складових економічних основ держави України, у чому безперечно є інтерес держави і суспільства.

Отже, порушення відповідачами встановленого Законом України "Про електроенергетику" і Правилами користування електричною енергією порядку розрахунків за поставлену електричну енергію не відповідає інтересам держави і суспільства щодо забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики і відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, забезпечення надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки України.

Частина 1 статті 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, встановлено, що у разі недодержання вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 Господарського кодексу України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін (постанова пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів недійсними").

Як вбачається з викладеного, завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення одностороннього правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог і його наслідки полягала у тому, щоб обійти встановлений Законом України "Про електроенергетику" і Правилами користування електричною енергією порядок оплати поставленої електричної енергії, оплатити її без використання передбаченого цим порядком рахунку із спеціальним режимом використання енергопостачальника і тим самим уникнути перерахування коштів із такого поточного рахунку за відповідним алгоритмом оптового ринку електричної енергії та залишити усю отриману публічним акціонерним товариством "Черкасиобленерго" суму коштів перерахованої платіжним дорученням №6597 від 30 жовтня 2015 у своєму розпорядженні, що призвело до неотримання іншими учасниками оптового ринку електричної енергії України своїх частин від цієї суми коштів згідно з алгоритмом.

Наявність таких намірів у відповідачів є очевидною, оскільки вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність зарахування зустрічних однорідних вимог у спірних правовідносинах і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули настання вказаних вище протиправних наслідків.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що угода у формі заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог є такою, що вчинена з порушенням норм чинного законодавства, а саме частини 2 статті 151 Закону України "Про електроенергетику", суперечить інтересам держави та підлягає визнанню недійсною.

Крім того, відповідач-2 позов визнав повністю.

У відповідності до ч. 4 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Доводи апелянта про те, що зобов'язання з оплати заборгованості за договором, який передбачає сплату коштів на рахунок зі спеціальним режимом використання, може бути припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог є помилковими і аналогічними за змістом доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву.

Судом першої інстанції враховано відповідні висновки, що наведені у постанові Вищого господарського суду України від 12 грудня 2017 у справі №925/4/17, якою було залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 07 червня 2017 про скасування рішення місцевого господарського суду з аналогічного спору у справі №925/4/17.

Доводи апелянта про не врахування судом висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24.06.2015 у справі №3-255гс15 щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме ст..601 ЦК України, спростовується висновком Верховного Суду України в аналогічній справі, викладеним у постанові від 15.02.2018 у справі №925/1/17.

Верховний Суд при перегляді постанови Вищого господарського суду України від 03.08.2017, постанови Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2017, рішення Господарського суду Черкаської області від 23.02.2017 за позовом Національного антикорупційного бюро України до відповідачів ПАТ «Азот», ПАТ «Черкасиобленерго», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ДП «Енергоринок» про визнання угоди недійсною, дійшов висновку, що постанова Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі №3-255гс15 в порівнянні з постановою Вищого господарського суду України у справі №925/1/17 не може вважатися такою, що ухвалена в подібних правовідносинах, виходячи з різних предметів спору, підстав позову, змісту позовних вимог та фактичних обставин.

Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції висновків Господарського суду Черкаської області, викладених у рішеннях від 07.12.2016 у справі №925/965/16 та від 29.12.2015 у справі №925/1893/15, колегія суддів зазначає, що рішенням Господарського суду Черкаської області від 29.12.2015 у справі №925/1893/15 відмовлено ПАТ «Черкасиобленерго» у задоволенні позовних вимог про визнання недійним вчиненого ПАТ «Азот» правочину із зарахування зустрічних однорідних грошових вимог за заявою від 30.11.2015 №202-09/201 на суму 19 875 368,36 грн.

Частиною третьою статті 35 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. 2.6 постанови плетуну Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу судами першої інстанції» преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Твердження ПАТ «Азот» про встановлення Господарським судом Черкаської області факту правомірності зарахування зустрічних однорідних грошових вимог в сумі 19 875 368,36 грн. на підставі заяви від 30.11.2015 №202-09/201 є помилковими, оскільки висновки суду в цій частині є правовою оцінкою обставин зарахування зустрічних однорідних грошових вимог та не мають преюдиціального значення для розгляду справи №925/1217/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Азот" на рішення Господарського суду Черкаської області від 24.01.2018 у справі №925/1217/17.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Азот" на рішення Господарського суду Черкаської області від 24.01.2018 у справі №925/1217/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 24.01.2018 у справі №925/1217/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №925/1217/17 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України з урахуванням перехідних положень ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017.

Повний текст постанови складено 23.04.2018.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська