РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.04.2018Справа № 910/23020/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю.,

За участю секретаря судового засідання Ваховської К.А.,

розглянувши в місті Києві у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Публічного акціонерного товариства "Арселор Міттал Кривий Ріг"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок

"Брянківська вугільна компанія"

про повернення безпідставно набутого майна

Представники учасників судового процесу:

Від позивача : Сиротюк О.В. - по дов. №14-478 від 02.11.2017

Від відповідача: Желєзняк Л.В. - по дов. №17-01-18 від 14.01.2018

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Арселор Міттал Кривий Ріг» (далі - позивач, ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг») до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Брянківська вугільна компанія» (далі - відповідач, ТОВ «ТБ «Брянківська вугільна компанія») про повернення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 2 617 798,35 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ним 03.08.2015, 04.08.2015, 07.08.2015, 17.08.2015 було перераховано відповідачу на підставі виставлених рахунків (у липні 2015 року) в якості оплати товару за договором купівлі-продажу від 09.12.2014 № 4125 грошові кошти загалом в сумі 15 706 790,08 грн., в т.ч. 2 617 798,35 грн. податку на додану вартість (20%). Сплата грошових коштів з податком на додану вартість відбулась внаслідок того, що позивач та відповідач є платниками відповідного податку. В свою чергу, відповідачем не було складено податкові накладні за здійсненою поставкою та не здійснено їх реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних. При цьому, 10.08.2015 Державна податкова інспекція в Шевченківському районі Головного управління ДФС у м.Києві прийняла рішення № 16/11, яким анулювала реєстрацію відповідача як платника податку на додану вартість, проте, в подальшому вказане рішення було скасовано в судовому порядку. Позивач зазначає, що факт нездійснення реєстрації відповідачем податкових накладних має наслідком невключення суми податку на додану вартість в розмірі 2 617 798,35 грн. до складу податкового кредиту, і вказані кошти не були перераховані відповідачем до державного бюджету України, а залишились в розпорядженні відповідача без достатньої правової підстави, у зв'язку з чим позивач просив їх стягнути з відповідача на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.2017 ухвалено розглядати справу № 910/23020/17 за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі та призначено підготовче засідання на 05.02.2018.

26.01.2018 позивач через відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог та заяву про поновлення пропущеного строку на подання відзиву. У письмовому відзиві на позов відповідач в обґрунтування заперечень посилався на те, що оспорювана сума податку не може вважатися отриманою відповідачем без достатніх правових підстав та збереженою в себе за рахунок позивача, оскільки набувачем у цій ситуації є Державний бюджет України. Та обставина, що відповідач розпорядився оспорюваною сумою коштів, віднісши їх до складу ПДВ, не змінює характер податкових правовідносин сторін і не припиняє їх, а тому ст. 1212 Цивільного кодексу України не може застосовуватися як підстава для повернення сум сплачених податків.

У судовому засіданні 05.02.2018 суд оголосив перерву у підготовчому засіданні до 21.02.20018.

07.02.2018 позивач через канцелярію суду подав відповідь на відзив. У відповіді на відзив позивач наголошував на тому, що включення сум ПДВ до податкової декларації не свідчить про фактичну сплату/перерахування таких сум до Державного бюджету України, про що не вказує і сам відповідач у своєму відзиві. Згідно наведених в позові правових норм Податкового кодексу України, факт виписки податкових накладних повинен був мати наслідком їх реєстрацію у Єдиному реєстрі податкових накладних, що відповідачем вчинено не було. А тому, факт включення відповідачем сум ПДВ до податкової декларації за відповідний період не спростовує факт не здійснення реєстрації таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, а тому не спростовують і тих обставини, що суми такого ПДВ залишились в розпорядженні відповідача, не були перераховані до Державного бюджету України, а тому не можуть бути включені позивачем до податкового кредиту. Вказані обставини підтверджують, що позивач перерахував відповідачеві в якості сум податку на додану вартість за операціями з поставки продукції за договором №4125 від 09.12.2014 грошові кошти в розмірі 2 617 798,35 грн., однак вказані кошти відповідачем в порушення податкових норм не були перераховані до Державного бюджету України, а залишились в розпорядженні відповідача, тобто на даний момент знаходяться у відповідача без достатньої правової підстави.

21.02.2018 від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому оспорювана сума платку на додану вартість не може вважатися отриманою відповідачем без достатніх правових підстав та збереженню в себе за рахунок позивача, оскільки набувачем цих коштів є Державний бюджет України.

У судове засідання 21.02.2018 представники сторін з'явились. Представник позивача подав заяву про продовження строку підготовчого засідання, представник відповідача не заперечував.

Ухвалою Господарського суду від 21.02.2018 оголошено перерву у підготовчому засіданні на 21.03.2018 та продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.04.2018.

В судовому засіданні 18.04.2018 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 18.04.2018 проти позову заперечував, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 18.04.2018, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши наявні в справі документи і матеріали, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.02.2016 між товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок «Брянківська вугільна компанія", як продавцем, та публічним акціонерним товариством "АрселорМіттал Кривий Ріг", як покупцем, укладено договір поставки №4125.

Згідно з пунктом 1.1 договору продавець зобов'язався у обсягах і за цінами, зазначеними у Специфікаціях, передати у власність покупця, а покупець зобов'язався прийняти вугільну продукцію і здійснити її оплату у порядку та на умовах цього договору.

Пунктом 4.2 договору визначено, що оплата за продукцію здійснюється протягом 10 календарних днів після надання документів, зазначених у п. 3.7, 3.8 та 3.10 договору, зокрема, у пункті 3.8 передбачено надання рахунку - фактури на оплату вартості товару.

Додатковою угодою №7 від 16.12.2016 дію договору було продовжено до 31.01.2017, а Додатковою угодою №8 від 03.01.2017 - до 30.04.2017.

03.012017 було укладено Специфікацію №10, згідно з якою продавець у період з 03.01.2017 по 30.042017 зобов'язався поставити вугільний концентрат марки К у кількості 60 000 тон, загальною вартістю 314 640 000 гривень на умовах FСА, станція відвантаження Красноармійськ, а покупець зобов'язався оплатити поставлену продукцію протягом 10 календарних днів з дати підписання акту прийому-передачі.

В свою чергу, відповідачем було сформовано та виставлено позивачу для оплати товару за договором поставки № 4125 рахунки - фактури, а саме:

- № 144 від 23.07.2015 на суму 472 880,88 грн. , в т.ч. ПДВ20% - 78813,48 грн.;

- № 145 від 23.07.2015 на суму 1 399 336,46 грн. , в т.ч. ПДВ20% - 233 222,74 грн.;

- № 146 від 23.07.2015 на суму 911 288,10 грн. , в т.ч. ПДВ20% - 151 881,35 грн.;

- № 147 від 23.07.2015 на суму 1 422 318,13 грн. , в т.ч. ПДВ20% - 237 053,02 грн.;

- № 148 від 24.07.2015 на суму 458 799,60 грн. , в т.ч. ПДВ20% - 76 466,60 грн.;

- № 149 від 25.07.2015 на суму 480 648,74 грн. , в т.ч. ПДВ20% - 80 108,12 грн.;

- № 150 від 25.07.2015 на суму 1 829 253,23 грн. , в т.ч. ПДВ20% - 304 875,54 грн.;

- № 151 від 25.07.2015 на суму 1 083 223,31 грн. , в т.ч. ПДВ20% - 180 537,22 грн.;

- № 152 від 28.07.2015 на суму 2 352 639,12 грн. , в т.ч. ПДВ20% - 392 106,52 грн.;

- № 153 від 29.07.2015 на суму 606 861,48 грн. , в т.ч. ПДВ20% - 101 143,58 грн.;

- № 154 від 29.07.2015 на суму 2 338 363,30 грн. , в т.ч. ПДВ20% - 389 727,22 грн.;

- № 155 від 30.07.2015 на суму 458 799,60 грн. , в т.ч. ПДВ20% - 76 466,60 грн.;

- № 157 від 30.07.2015 на суму 1 395 165,35 грн. , в т.ч. ПДВ20% - 232 527,56 грн.;

- № 156 від 30.07.2015 на суму 318 753,40 грн. , в т.ч. ПДВ20% - 53 125,57 грн.;

Позивачем було перераховано на користь відповідача в якості оплати по договору поставки № 4125 загалом 15 706 790,08 грн., з яких 2 617 798,435 грн. податок на додану вартість (20%), що підтверджується платіжними дорученнями: №600026368 від 03.08.2015 на суму 4 829 059,17 грн., №600026604 від 04.08.2015на суму 3 393 125,28 грн., № 600027256 від 07.08.2015 на суму 2 352 639,12 грн., №600027348 від 10.08.2015 на суму 4 977 649,11 грн., №600028400 від 17.08.2015 на суму 1 208 616,18 грн.

Позивач є платником податку на додану вартість, що підтверджується свідоцтвом платника податку на додану вартість № 100335838.

Згідно з п. 201.1. ст. 201 Податкового кодексу України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.

П. 201.4. ст. 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов'язань продавця.

Відповідно до приписів ст. 187.1. Податкового кодексу України, датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата, (п. 201.7 ст. 201 ПК України).

Як визначено абз. 1 п. 201.10. ст. 201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Позивач у позові зазначав, що відповідно до приписів Податкового кодексу України, в дату (день) відвантаження відповідачу продукції за договором №4125, у відповідача виникло зобов'язання зі складання податкової накладної та її реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, а саме:

дата виникнення податкових зобов'язань (відвантаження продукції)період для реєстрації податкової накладної
рахунок №144 від 23.07.2015 р. - 23.07.2015 р.24.07.2015 р.-07.08.2015 р.
рахунок № 145 від 23.07.2015 р. - 23.07.2015 р.24.07.2015 р.-07.08.2015 р.
рахунок №146 від 23.07.2015 р. - 23.07.2015 р.24.07.2015 р.-07.08.2015 р.
рахунок №147 від 23.07.2015 р,- 23.07.2015 р.24.07.2015 р.-07.08.2015 р.
рахунок №148 від 24.07.2015 р. - 24.07.2015 р.25.07.2015 р.-08.08.2015 р.
рахунок №149 від 25.07.2015 р. - 25.07.2015 р.26.07.2015 р.-09.08.2015 р.
рахунок №150 від 25.07.2015 р. -25.07.2015 р.26.07.2015 р.-09.08.2015 р.
рахунок №151 від 25.07.2015 р. -25.07.2015 р.26.07.2015 р.-09.08.2015 р.
рахунок №152 від 28.07.2015 р. - 28.07.2015 р.29.07.2015 р.- 12.08.2015 р.
рахунок №153 від 29.07.2015 р. -29.07.2015 р.30.07.2015 р.- 13.08.2015 р.
рахунок №154 від 29.07.2015 р. -29.07.2015 р.30.07.2015 р.- 13.08.2015 р.
рахунок №155 від 30.07.2015 р. - 30.07.2015 р.31.07.2015 р.- 14.08.2015 р.
рахунок №157 від 30.07.2015 р. - 30.07.2015 р.31.07.2015 р.- 14.08.2015 р.
рахунок №156 від 30.07.2015 р. - 30.07.2015 р.31.07.2015 р.- 14.08.2015 р.
Абз. 10 п. 201.10. ст. 201 Податкового кодексу України визначено, що реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється не пізніше п'ятнадцяти календарних днів, наступних за датою їх складання.

Крім того, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.12.2016 по справі № 826/1851/16 рішення Державної податкової інспекції в Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві №16/11 «Про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Брянківська Вугільна Компанія» визнано протиправним та скасовано.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2017 постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.12.2016 по справі № 826/1851/16 залишена без змін.

Позивач зазначав, що станом на дату анулювання реєстрації відповідача як платника податку, передбачені абз. 10 п. 201.10. ст. 201 ПК України строки реєстрації податкових накладних щодо частини поставок (які здійснені відповідачем протягом 23 - 25 липня 2015 року) спливли, однак відповідач в порушення вимог податкового законодавства не склав податкові накладні та не здійснив їх реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних. Щодо іншої частини поставок (які здійснені відповідачем протягом 28-30 липня 2015 року), то, на думку позивача, відповідач мав достатньо часу для складання податкових накладних та їх реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, а саме - від 9 до 12 календарних днів, однак також не склав податкові накладні та не здійснив їх реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Позивач зазначає, що факт нездійснення реєстрації відповідачем податкових накладних має наслідком невключення суми податку на додану вартість в розмірі 2 617 798,35 грн. до складу податкового кредиту, і вказані кошти не були перераховані відповідачем до державного бюджету України, а залишились в розпорядженні відповідача без достатньої правової підстави, у зв'язку з чим позивач просив їх стягнути з відповідача на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного договору, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно п. 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом, відповідно до платіжних доручень №600026368 від 03.08.2015 на суму 4 829 059,17 грн., №600026604 від 04.08.2015на суму 3 393 125,28 грн., № 600027256 від 07.08.2015 на суму 2 352 639,12 грн., №600027348 від 10.08.2015 на суму 4 977 649,11 грн., №600028400 від 17.08.2015 на суму 1 208 616,18 грн., позивачем на виконання умов договору було переховано відповідачу в якості оплати по договору поставки № 4125 загалом 15 706 790,08 грн., з яких 2 617 798,435 грн. податок на додану вартість (20%). Підставою для сплати вказаних коштів стали сформовані відповідачем рахунки - фактури, складені на виконання умов укладеного договору поставки.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Згідно з статтею 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Суд зазначає, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція ст. 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Загальна умова ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі №6-88цс13, від 02.09.2014 у справі №910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі №910/1913/14, від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що грошові кошти в сумі 15 706 790,08 грн., з яких 2 617 798,435 грн. податок на додану вартість (20%) були перераховані позивачем на виконання укладеного з відповідачем умов договору, що вказує на те, що кошти були набуті відповідачем за достатньої (належної) правової підстави.

При цьому, суд зазначає, що правовідносини відповідача в сфері оподаткування та необхідності складання та реєстрації податкових накладних у відповідності до вимог Податкового кодексу України - не є підставою для зміни правової природи перерахованих позивачем відповідачу коштів з урахуванням податку на додану вартість, оскільки саме на відповідача покладено обов'язок щодо оподаткування і дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні відповідних господарських операцій в контексті спірних правовідносин сторін, і порушення вимог податкового законодавства є підставами для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої законом.

З огляду на викладене, враховуючи те, що правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо вимоги повернути позивачу сплачені кошти у зв'язку з виконанням умов договору, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення 2 617 798,35 грн. як безпідставно отриманих коштів - не підлягають задоволенню.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, оцінивши усі доводи сторін, перевіривши обставини справи в сукупності з наявними у справі доказами, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв"язку з їх безпідставністю та необгрунтованістю.

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подачу позову покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено: 02.05.2018

Суддя Т.Ю. Трофименко