ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 907/659/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іршавське АТП 12143"

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.01.2018 (головуючий суддя Галушко Н.А., судді Данко Л.С., Орищин Г.В.) та на рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.11.2017 (суддя Бобрик Г.Й.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Закарпатавтотранс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іршавське АТП 12143"

про стягнення 294 750,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Приватне акціонерне товариство "Закарпатавтотранс" (далі - позивач) просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Іршавське АТП 12143" (далі - відповідач) 294 750,00 грн. штрафних санкцій за порушення виконання договірних зобов'язань, з яких: 291650,00 грн. штрафні санкції за зрив 5833 рейсів та 3100,00 грн. за 31 не заїзд на автостанції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови договору про надання послуг автостанцією перевізникові № 07-06/2, який укладено 18.03.2013 між сторонами у справі, яке виразилося у зриві рейсів та не заїздів на автостанції згідно з розкладами руху в період з 07.07.2016 по 15.08.2017, у зв'язку з чим на відповідача покладається відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій у відповідному розмірі.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 07.11.2017, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.01.2018, позов задоволено повністю.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове, яким в позові відмовити, посилаючись на неправильне застосування та порушення судами норм матеріального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги відповідач посилався на те, що диспетчерський журнал позивача, який ведеться у ручному режимі його диспетчерами не свідчить про порушення відповідачем умов договору, оскільки він ведеться в односторонньому порядку, а водії відповідача не можуть перевірити достовірність внесених до нього даних та вносити відповідні зауваження. При цьому відповідач вказує на те, що він повідомляв листами від 27.07.2016, від 21.09.2016 позивача про зриви рейсів, що було зафіксовано диспетчером відповідача у відповідному журналі, але ці докази суд відхилив, що призвело до прийняття ним передчасного рішення. Також скаржник зазначає, що судами не усунута невідповідність кількість зриву рейсів, оскільки у вимозі позивач вказує, що відповідач допустив зрив 8094 рейсів, в той час як у позові зазначено 5833. Відповідач стверджує, що додаткова угода від 07.07.2016 № 10 до договору була підписана не уповноваженою особою, так як в період її підписання директором відповідача була інша особа, яка була уповноважена на підписання відповідних угод, а тому вказана угода не породила для сторін жодних прав та обов'язків. Крім того, відповідач зазначає про те, що 14.07.2016 позивачу було анульовано свідоцтво про атестацію автостанцій та виключено з переліку такі автостанції: АС "Ужгород-1", АС "Ужгород-2", АС "Хуст", тобто висувати претензії через маршрути вказаних автостанцій позивач не вправі, однак суди даним обставинам не дали належної оцінки.

У відзиві з урахуванням його доповнення на касаційну скаргу позивач просить залишити без змін вказані судові рішення, посилаючись на те, що судами у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 18.03.2013 між Відкритим акціонерним товариством "Закарпатавтотранс", правонаступником якого є позивач (власник) та відповідачем (перевізник) на підставі пункту 114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 №176 (далі-Правила) та Дозволу Державтотрансадміністрації було укладено договір про надання послуг автостанцією перевізникові №07-06/2, з урахуванням додаткових угод та додатків до нього, строком до 20.05.2018, згідно з умовами якого власник за завданням перевізника надає йому на території своїх автостанцій (автовокзалів) комплекс обов'язкових та передбачених законодавством послуг, пов'язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом перевізника, продажем проїзних квитків та квитанцій на перевезення багажу, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформуванням водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до вимог Закону України "Про автомобільний транспорт" і Правил.

Згідно з пунктом 1.2 договору власник надає перевізникові послуги з обслуговування перевезень пасажирів автобусами за маршрутом (маршрутами), перелік яких наведено у додатку №1, що є невід"ємною частиною цього договору.

Відповідно до пунктів 2.3.1, 2.3.4 договору перевізник зобов'язався здійснювати відправлення свого транспорту виключно з автовокзалів, автостанцій та диспетчерських пунктів, передбачених розкладом руху за певним маршрутом Організатором перевезень. У разі неможливості виконати рейс невідкладно сповістити про це власника письмово чи за допомогою засобів зв'язку.

Пунктом 2.1.5 договору встановлено, що позивач здійснює диспетчерське управління та організацію прибуття і відправлення автобусів.

Відповідно до пункту 4.2.1 договору перевізник сплачує власнику за зрив рейсу без попередження згідно підпункту 2.3.4 пункту 2.3 договору та за відсутності форс - мажорних обставин, у приміському сполученні 50,00 грн. у внутрішньообласному сполученні 50,00 грн., у міжобласному сполученні 100,00 грн. у міжнародному та міжобласному сполученні (з використанням автобусів підвищеної комфортності) 100,00 грн.

Згідно пункту 4.2.2 договору перевізник сплачує власнику за порушення графіку руху у разі прибуття на автостанцію (автовокзал) формування відправлення із запізненням більше ніж на 15 хв., яке викликане форс-мажорними обставинами або станом дорожнього покриття 300,00 грн., а у разі не заїзду на проміжну зупинку 100,00 грн.

Суди приймаючи рішення виходили із того, що в період з 07.07.2016 по 15.08.2017 автостанціями позивача надавались послуги на наступних маршрутах відповідача, зазначених у позовній заяві (табличка), втім відповідач допустив порушення умов договору, яке виразилося у зривах рейсів без повідомлення автостанції у кількості 5833 та 31 не заїздах автобусів на автостанції, які передбачені розкладом руху, у зв'язку з чим розмір штрафних санкцій за 5833 зривів рейсів складає 291 650,00 грн. та за 31 не заїзд на автостанції складає 3 100,00 грн., що загалом становить 294 750,00 грн.

29.08.2017 позивач направив відповідачу письмову вимогу №1087/07-04 про сплату штрафних санкцій, передбачених п.п.4.2.1 та 4.2.2 договору, на рахунок позивача, яку відповідач залишив без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач допустив порушення умов договору, у зв'язку з чим на нього покладається відповідальність, яка передбачена відповідними пунктами договору.

Однак із такими висновками судів погодитися не можна виходячи із наступного.

Згідно статті 230 Господарського Кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною четвертою статті 231 вказаного Кодексу унормовано, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Із встановлених судами обставин справи вбачається, що позивач обґрунтовуючи наявність підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій у заявленому розмірі за договором про надання послуг автостанцією перевізникові №07-06/2 від 18.03.2013, посилався на довідки-витяги з системи "Сервер Даних" ПАТ "Закарпатавтотранс" (т.1, а.с.64-140).

Проте, вирішуючи спір у даній справі та задовольняючи позов суди обох інстанцій не дослідили та не навели правових висновків про те, чи є наведені довідки тими документами, які б підтверджували порушення відповідачем умов договору щодо зриву ним рейсів та не заїздів на автостанції згідно з розкладами руху у спірний період, чи містять вказані довідки інформацію про детальні обставини та час вчинених порушень, наявність або відсутність форс-мажорних обставин та стан дорожнього покриття, чи місять вони підписи уповноважених осіб позивача, які виявили відповідні порушення та посадових осіб адміністратора комп'ютерної системи "Сервер Даних".

При цьому, поза увагою судів залишилися листи відповідача від 20.07.2016 № 50, від 27.07.2016 № 53 (т.1, а.с.188-189), згідно яких відповідач повідомляв позивача про певні обставини, а також електронний диспетчерський журнал відповідача щодо надсилання позивачу відповідних повідомлень (т.1, а.с.147-187), які долучалися відповідачем до відзиву на позовну заяву.

Також суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили наявність повноважень у ОСОБА_4 діяти від імені відповідача на підписання додаткової угоди від 07.07.2016 № 10 до договору про надання послуг автостанцією перевізникові №07-06/2 від 18.03.2013, обмежившись загальним посиланням на матеріали справи, не зазначивши при цьому на підставі яких доказів, вони дійшли до таких висновків, незважаючи на неодноразові посилання відповідача з цього приводу під час розгляду справи в попередніх інстанціях.

Крім того, в касаційній скарзі відповідач посилається на анулювання позивачу свідоцтва про атестацію певних автостанцій та виключення їх з переліку атестованих, втім у доповненні до відзиву позивач надав відповідне рішення адміністративного суду, яке існувало на час винесення апеляційним судом оскаржуваної постанови у даній справі, оскільки дана обставина не досліджувалася судом, а вона має правове значення для правильного вирішення спору, висновок суду апеляційної інстанції про наявність у позивача відповідних свідоцтв строком дії з 12.11.2016 по 11.11.2021, які дозволяли йому вчиняти певні дії, є передчасним.

З огляду на викладене доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а доводи, викладені у відзиві щодо законності судових рішень, не знайшли свого підтвердження, тому рішення та постанова підлягають скасуванню зі скеруванням матеріалів справи на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення обставин, що мають визначальне значення для правильного вирішення даного спору.

Відповідно до статті 310 частини 3 пункту 1 Господарського процесуального кодексу України у редакції із 15.12.2017 підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною 2 статті 300 цього Кодексу встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, за наявності допущених судами порушень вказаних вимог процесуального законодавства судові рішення підлягають скасуванню, а справу належить передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід дослідити наявні у справі докази, всебічно, повно й об'єктивно встановити обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі підлягають розподілу під час вирішення спору по суті, а оскільки за результатами розгляду касаційної скарги спір у даній справі не вирішено, розподіл судових витрат за результатами розгляду касаційної скарги є передчасним.

Керуючись статтями 301, 308, 310, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іршавське АТП 12143" задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.01.2018 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.11.2017 у справі №907/659/17 скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов