РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.04.2018Справа № 910/22257/17

За позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (м. Київ) в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції (Харківська обл., смт. Слобожанське)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" (м. Київ)

про стягнення грошових коштів

та

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 38Б, кімната 12)

до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (03680, м. Київ, вул. Козацька, 120/4 "є") в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції (63460, Харківська обл., Зміївський район, смт. Слобожанське, Балаклійське шосе, 2)

про стягнення грошових коштів

З урахуванням поданої Публічним акціонерним товариством "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції заяви № 40 від 09.01.2018р. «Про визнання недійсним у певній частині пов'язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону»

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Ільєнко О.О.

Представники сторін:

від позивача за позовами відповідно: Чебаненко В.Л., Рябова О.Є. (представники за довіреностями);

від відповідача за позовами відповідно - Петенко А.М. (представник за довіреністю).

В судовому засіданні 03.04.2018р., відповідно до положень ст.ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представників сторін, що повний текст рішення буде складено та підписано 20.04.2018р.

СУТЬ СПОРУ:

12 грудня 2017 року до канцелярії Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції (позивач) на розгляд суду надійшла позовна заява № 25/1353-6067 від 12.10.2017 року в якій викладені позовні вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" (відповідач) штрафних санкцій за неналежне виконання договору про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 від 14.11.2014 року в сумі 77 464,71 грн. з них: пені - 73 325,37 грн. (сімдесят три тисячі триста двадцять п'ять гривень 37 копійок) та штрафу - 4 139,34 грн. (чотири тисячі сто тридцять дев'ять гривень 34 копійок).

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем було порушено строки поставки продукції за договором про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 від 14.11.2014 року, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача штрафних санкцій за несвоєчасну поставку продукції за вказаним правочином.

Відповідач 27.12.2017р. надав до суду відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечив та зазначив про безпідставність тверджень позивача про порушення відповідачем строків поставки, оскільки відповідно до умов додаткової угоди № 1-12/686 від 31.12.2014р. до договору про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 від 14.11.2014 року були погоджені сторонами умови щодо продовження строків поставки по 31.03.2015р.

У своїй відповідні на відзив, поданій до суду 12.01.2018р., позивач вказав, що додаткова угода № 1-12/686 від 31.12.2014р. не відповідає волевиявленню сторін за договором про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 від 14.11.2014 року, а тому не враховувалась позивачем при поданні позову.

Окрім того позивач, з огляду на викладені у відповіді на відзив обставини, 12.01.2018р. подав до суду заяву № 40 від 09.01.2018р. «Про визнання недійсним у певній частині пов'язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону», в обґрунтування якої відмітив, що волевиявлення (внутрішня воля) сторін за договором про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 від 14.11.2014 року полягала у тому, щоб змінити, виключно, п. 9 Додатку № 1 до нього та викласти його у редакції додаткової угоди, про що свідчить письмова пропозиція відповідача та протокол тендерного комітету позивача. Однак, з іншого боку, жодного волевиявлення сторін не було відносно внесення змін у вказаний правочин щодо продовження строку виконання зобов'язань, оскільки на той час відповідач вже порушував свої зобов'язання та повинен був сплатити позивачу неустойку, передбачену п. 9.2 Договору. Відтак відповідна додаткова угода має бути визнана судом недійсною на підставі ст. 203 Цивільного кодексу України, як така, що суперечить закону, зокрема в частині зміни п. 5., а саме строку виконання зобов'язань до 31.03.2015р. Вказана заява прийнята судом до розгляду в порядку ст.ст. 184, 237 Господарського процесуального кодексу України з тих підстав, що позивачем доведено, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив позивача визначив, що оскільки дана додаткова угода № 1-12/686 від 31.12.2014 року була викладена у двох екземплярах, підписана зі сторони TOB «Імпел Гріффін Груп» та була направлена засобами поштового зв'язку на адресу позивача, який у свою чергу узгодив та підписав два її екземпляри та повернув один примірник відповідачу, що підтверджується супровідним листом №07/19-170 від 15.01.2015 року, необґрунтованими є твердження щодо зауважень до викладених форми та змісту тексту.

Відповідач подав до суду зустрічний позов б/н від 27.12.2017 року до позивача про стягнення 26 902,74 грн.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем за зустрічним позовом було порушено строки оплати поставленої позивачем за зустрічним позовом продукції за договором про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 від 14.11.2014 року, у зв'язку з чим позивач за зустрічним позовом звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача за зустрічним позовом штрафних санкцій за несвоєчасну оплату поставленої продукції за відповідним договором.

Відповідач за зустрічним позовом надав до суду відзив на зустрічний позов в якому звернув увагу на те, що сторони за договором про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 від 14.11.2014 року встановили, що підставою для проведення розрахунків, окрім іншого, є рахунок (рахунок-фактура), який TOB «Імпел Гріффін Груп» повинен в обов'язковому порядку надати ПАТ «Центренерго» в особі Зміївської ТЕС. Втім, на теперішній час немає жодних належних та допустимих доказів того, що TOB «Імпел Гріффін Груп» надавало рахунок (рахунок-фактуру) ПАТ «Центренерго» в особі Зміївської ТЕС для того, що б у останнього були законні підстави для виконання свого зобов'язання за договором щодо перерахування грошових коштів у розмірі вартості поставленої продукції на рахунок TOB «Імпел Гріффін Груп», навіть не зважаючи не те, що у договорі був передбачений строк здійснення цієї оплати. У даному випадку виконання зобов'язання ПАТ «Центренерго» в особі Зміївської ТЕС повинно бути відстрочене на час, коли TOB «Імпел Гріффін Груп» надасть належним чином оформлений рахунок (рахунок-фактуру). Таким чином ПАТ «Центренерго» в особі Зміївської ТЕС не було прострочено зобов'язання за договором щодо перерахування грошових коштів за поставлену продукцію на рахунок TOB «Імпел Гріффін Груп», то і законних підстав для стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, немає.

У відповіді на відзив на зустрічний позов TOB «Імпел Гріффін Груп» зауважило на тому, що по-перше, рахунок на оплату № 281 від 06.02.2015 року був належним чином та відповідно до Договору № 12/561 від 14.11.2014 року переданий та отриманий відповідачем, а також ще однією підставою для проведення розрахунків за отриману продукцію згідно Договору № 12/561 від 14.11.2014 року є підписаний з обох сторін Акт приймання - передачі продукції згідно договору та Видаткова накладна № 274 від 06.02.2015 року; по-друге, відповідач 20.09.2017 року виконав свої зобов'язання в частині розрахунків за поставлений товар позивачем, відповідно до Договору, що підтверджується довідкою ПАТ «Кредобанк» (21/12/2017р. 240-45404/17).

В поданих до суду 12.03.2018р. запереченнях на відповідь на відзив на зустрічний позов ПАТ «Центренерго» в особі Зміївської ТЕС ствердило, що наявність у позивача рахунку-фактури № 281 від 06.02.2015 є узгодженою сторонами істотною умовою для здійснення розрахунків за поставлену продукцію. І навпаки, при відсутності у позивача рахунку-фактури № 281 від 06.02.2015 такого обов'язку у позивача не виникає, навіть не зважаючи на те, що сторонами був підписаний акт приймання-передачі продукції. Тому навіть якщо припустити, що разом з претензією вих. №3974/09/17 від 04.09.2017 позивачу був направлений також і оригінал рахунку-фактури № 281 від 06.02.2015, то все одно це нічого не доводить, оскільки це було вже у вересні 2017 року, у той час, як сума зустрічного позову була нарахована відповідачем за період з 12.03.2015 по 20.09.2017 (дата здійснення оплати).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2017 року (суддя Котков О.В.) прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі № 910/22257/17, розгляд справи призначено на 11.01.2018 року.

15.12.2017 року набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2018 року судом постановлено здійснювати розгляд справи № 910/22257/17 у порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 06.02.2018 року.

Окрім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2018 року прийнято зустрічний позов до розгляду та відкрито провадження у справі; судом об'єднано зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції про стягнення 26 902,74 грн. в одне провадження з первісним позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" про стягнення грошових коштів; ухвалено зустрічний позов розглядати за правилами загального позовного провадження разом з первісним позовом у підготовчому засіданні призначеному на 06.02.2018 року.

В судовому засіданні 06.02.2018 року судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів та в засіданні оголошено перерву до 22.02.2018 року.

22.02.2018 року в засіданні оголошено перерву до 13.03.2018 року.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в засіданні 13.03.2018 року судом оголошено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу № 910/22257/17 до судового розгляду по суті на 03.04.2018 року, про що представників сторін було повідомлено під розписку.

Представники позивача в судовому засіданні 03.04.2018р. позовні вимоги за позовом та згідно заяви підтримали та просили суд задовольнити їх вимоги. Проти задоволення зустрічного позову заперечували.

Представник відповідача в засіданні 03.04.2018р. позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі. В задоволенні первісного позову та заяви просив відмовити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

14.11.2014 року між позивачем (надалі - Покупець або Замовник або Отримувач) та відповідачем (далі - Постачальник або Продавець) (разом - сторони) було укладено договір про закупівлю (поставку) товарів № 12/561 (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, надалі - Договір або Договір поставки), відповідно до п. 1.1. якого Постачальник зобов'язується поставити Покупцю товари (продукцію) згідно умов договору.

Найменування (номенклатура, асортимент), кількість, строки поставки та інші характеристики продукції зазначені в Додатку № 1 до договору.

За п. 5 Додатку № 1 до Договору строк поставки продукції повинен складати не більше 20 календарних днів з дати отримання Постачальником письмової заявки Покупця з можливістю дострокової поставки.

18 листопада 2014 року Постачальник отримав від Покупця письмову заявку № 07/983-7957, що підтверджується витягом з журналу обліку вихідних факсограм за 2014 рік (копія заявки та журналу в справі).

За таких обставин, строк поставки продукції повинен складати не більше 20 календарних днів з 18.11.2014р., тобто до 09.12.2014р.

Водночас, з матеріали справи свідчать, що 31.12.2014р. між сторонами укладено додаткову угоду № 1-12/686 від 31.12.2014р. до Договору (копія угоди в справі), зі змісту р. 1 якої випливає про погодження внесення змін в додаток № 1 Договору в частині строку дії Договору по 31.03.2015р. та стосовно строку поставки по 31.03.2015р.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

За ст.ст. 663, 664 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Так, за п. 5.3. Договору поставки датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін Акту приймання-передачі продукції.

9 лютого 2015 року між сторонами, в особі директорів позивача та відповідача, підписано Акт приймання-передачі продукції на суму 59 133,36 грн. З даних акту слідує про прийняття Покупцем продукції по видатковій накладній № 274 від 06.02.2015р. (копія акту та накладної в справі).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Приймаючи до уваги погодження сторонами строків поставки до 31.03.2015р., з урахуванням здійснення Постачальником поставки продукції на користь Покупця 09.02.2015р., тобто до моменту закінчення строків поставки, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача про прострочення (несвоєчасність) відповідачем строків поставки товару в сумі 59 133,36 грн. на 62 календарних дні, тобто з 09.12.2014р. по 08.02.2015р., що, за таких обставин, вказує на недоведеність вимог для стягнення пені - 73 325,37 грн. (сімдесят три тисячі триста двадцять п'ять гривень 37 копійок) та штрафу - 4 139,34 грн. (чотири тисячі сто тридцять дев'ять гривень 34 копійок) в порядку п. 9.2. Договору, за яким у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов'язань щодо поставки продукції з Постачальника стягується пеня у розмірі 2 відсотка вартості Продукції, з якої допущено прострочення за кожний день прострочення, а за прострочення понад двадцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

За відповідних висновків суд відмічає, що відповідачем спростовано викладені позивачем у позові обставини щодо прострочення Постачальником строків поставки продукції на користь Покупця.

Щодо вимог за зустрічним позовом.

Як вже було установлено судом, 14.11.2014 року між сторонами укладено Договір поставки.

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Суд зауважує, що умовами Договору встановлено та погоджено сторонами умови строку оплати товару.

Згідно п. 2.5. Договору розрахунки за продукцію здійснюються Покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника на підставі рахунку Постачальника в порядку, передбаченому Додатком № 1 до договору.

За п. 3 Додатку № 1 до Договору розрахунки за продукцію здійснюються Покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника в наступному порядку: протягом 30 календарних днів з моменту поставки продукції до складу Покупця та підписання уповноваженими представниками сторін Акту приймання - передачі продукції за кожну окремо поставлену партію продукції згідно письмових заявок Покупця.

За викладених п. 2.5. Договору та п. 3 Додатку № 1 умов в їх сукупності випливає про встановлення обставин здійснення Покупцем розрахунків за продукцію на рахунок Постачальника на підставі рахунку. При цьому ж, такі розрахунки здійснюються протягом 30 календарних днів з моменту поставки продукції до складу Покупця та підписання уповноваженими представниками сторін Акту приймання - передачі продукції.

9 лютого 2015 року між сторонами підписано Акт приймання-передачі продукції на суму 59 133,36 грн.

Таким чином, в силу п. 3 Додатку № 1 розрахунки здійснюються протягом 30 календарних днів з 09.02.2015р. Одначе, як було зауважено судом, окрім встановлення обставин факту поставки продукції до складу Покупця та підписання уповноваженими представниками сторін Акту приймання - передачі продукції, з моменту чого протягом 30 календарних днів здійснюються розрахунки між Покупцем та Постачальником, необхідним є встановлення отримання Покупцем від Постачальника рахунку на оплату продукції, як підстави для розрахунків в аспекті п. 2.5. Договору.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд відмічає, що належних та достатніх доказів передання Постачальником до Покупця рахунку № 281 від 06.02.2015р. під час приймання-передачі товару в лютому 2015 року до суду не представлено. При цьому суд звертає увагу на те, що зі змісту Акта приймання-передачі продукції не вбачається про передачу рахунку № 281 від 06.02.2015р.

Посилання ж у вказаному акті на видаткову накладну № 274 від 06.02.2015р. в якій значиться про рахунок № 281 від 06.02.2015р. не підтверджує обставин його передачі Постачальником до Покупця, оскільки з накладної слідує про отримання гр. ОСОБА_5 на підставі довіреності № 035 від 03.02.2015р. цінностей, під якими розуміються речі, що мають певну цінність у вигляді майна, предметів, товарів - поняття чого знайшло своє відображення в «Порядку пропуску на територію Держмитслужби України та до її адміністративних будинків», затв. наказом від 23 квітня 2010 року N 397 Державної митної служби України.

Тобто відповідне свідчить про передання Постачальником до Покупця товарів, а не документів.

Окремо суд зауважує на тому, що Постачальник зобов'язаний при поставці продукції надати Покупцю саме оригінали документів, в тому числі, і рахунок-фактуру (п. 5.8. Договору), доказів передачі яких під час поставки в лютому 2015 році, як уже відмічалося, до суду не представлено.

Матеріали справи свідчать, що в вересні 2017 року Постачальник направив на адресу Покупця претензію № 3974/09/17 від 04.09.2017р., яку останній отримав 15.09.2017р., що підтверджується описом вкладення в цінний лист за № 6899 та витягом про отримання вказаної кореспонденції з «Укрпошти». До вказаної претензії долучено рахунок № 281 від 06.02.2015р., який Постачальник вимагав від Покупця оплатити протягом 3-ьох днів.

20 вересня 2017 року, тобто в межах 3-ьох днів з дати отримання претензії (не рахуючи вихідні дні 16-17 вересня 2017 року), Покупцем було здійснено на користь Постачальника оплату продукції на суму 59 133,36 грн., що підтверджується довідкою з банку (а.с. 109 т. 1 ).

Зважаючи на обставини виставлення Постачальником до Покупця рахунку № 281 від 06.02.2015р. лише в вересні 2017 року, враховуючи здійснення Покупцем такої оплати на користь Постачальника 20.09.2017р., тобто в межах строків визначених згідно п. 3 Додатку № 1 з урахуванням п. 2.5. Договору та в межах строків визначених Постачальником за претензію № 3974/09/17 від 04.09.2017р., суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача про прострочення Покупцем строків оплати товару в розмірі 59 133,36 грн. з 12.03.2015р. по 20.09.2017р., що, за викладеного, свідчить про недоведеність вимог для стягнення 26 902,74 грн. з них 4 490,90 грн. - 3% річних та 22 411,57 грн. втрат від інфляції в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України та п. 9.1. Договору, за яким у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та договором.

Враховуючи вказані судові висновки, відповідачем спростовано аргументи позивача за зустрічним позовом в частині прострочення Покупцем строків оплати продукції по Договору.

Щодо вимог за заявою № 40 від 09.01.2018р. «Про визнання недійсним у певній частині пов'язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону».

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з положень ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Судом встановлено, що в грудня 2014 року Постачальник направив на адресу Покупця лист № 24.12/2 від 24.12.2014р. в якому просив розглянути можливість пролонгації Договору до 31.03.2015р. та відмітив про поставку товару до 31.03.2015р.

У відповідь на вказаний лист Покупець направив на адресу Постачальника лист № 07/19-170 від 15.01.2015р. з підписаним з свого боку та скріпленого печаткою примірником додаткової угоди № 1-12/686 від 31.12.2014р.

Як свідчать матеріали справи, додаткову угоду № 1-12/686 від 31.12.2014р. укладено директором - ОСОБА_6, що діяв від імені Покупця на підставі довіреності № 254/22 від 15.09.2014р. з одного боку та Генеральним директором - ОСОБА_7, що діяв від імені Постачальника на підставі статуту з іншого боку.

Зі змісту угоди випливає, що сторонами погоджено, в тому числі, про внесення змін в Додаток № 1 до Договору в частині строку дії договору та строку поставки товару по 31.03.2015р.

З огляду на викладене, Постачальником та Покупцем в передбаченому чинним законодавством України та Договором порядку було погоджено зміст (умови) укладеної між ними в 2014 році угоди в цілому, про що свідчать підписи та печатки обох сторін про її укладення на 1-ій сторінці.

Відповідне свідчить, відштовхуючись від викладених в заяві № 40 від 09.01.2018р. підстав, про відсутність обставин для визнання недійсною угоди на підставі ст. 203 Цивільного кодексу України, як такої, що суперечить закону, зокрема в частині зміни п. 5., а саме строку виконання зобов'язань до 31.03.2015р.

Окремо суд зазначає, що посилання Покупцем в заяві № 40 від 09.01.2018р. на обставини того, що комітетом з конкурсних торгів ПАТ «Центренерго» в особі Зміївської ТЕС не було прийнято рішення, оформлене в протоколі № 14.12.1/7/14 від 30.12.2014р., щодо строків поставки товарів до 31.03.2015., то вказані аргументи не доводять укладення угоди всупереч ст. 203 Цивільного кодексу України, у зв'язку із тим, що за п.п. 2.7.2., 2.7.3. Порядку ведення договірної роботи у ПАТ «Центренерго», зміни до умов договору або його розірвання здійснюється в письмовому провадженні, як правило, шляхом оформлення відповідної додаткової угоди, що укладається (підписується) обома сторонами в порядку встановленому чинним законодавством для укладення договорів. Укладання додаткової угоди здійснюється у тому ж порядку, що і укладання основного договору. Згідно п. 13.3. Договору усі виправлення тексту договору мають силу лише у випадку коли вони засвідчені підписами уповноважених представників сторін і печатками сторін. Тобто, умовами Договору не передбачено необхідності погодження комітетом з конкурсних торгів відповідної умови угоди, що була підписана директором - ОСОБА_6, а отже вона укладена у тому ж порядку, що і укладений Договір, що вбачається з вступної його частини.

Про підроблення додаткової угоди № 1-12/686 від 31.12.2014р. в заяві, як на підставу для визнання угоди недійсною не йдеться, чим виключались обставини призначення у справі експертизи в порядку ст. 99 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позивачами за первісним та зустрічним позовами належними та допустимими доказами не доведено обґрунтованість своїх вимог, а відтак відповідні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України суд відмовляє позивачам у вимогах про покладення на відповідного відповідача судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В первісному позові відмовити повністю.

2. В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

3. Відмовити в задоволенні заяви № 40 від 09.01.2018р. «Про визнання недійсним у певній частині пов'язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону» Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 20.04.2018р.

Суддя О.В. Котков