КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2018 р. Справа№ 910/21856/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

При секретарі Ярмак О.В.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 12квітня 2018 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 21.02.2018 (повне рішення складено 23.02.2018)

у справі №910/21856/16 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Transcargo services Limited

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 307119,2 доларів США

В С Т А Н О В И В :

Transcargo Services Limited звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення основного боргу у розмірі 154 117, 99 доларів США, 3% річних у розмірі 11 767, 86 доларів США, інфляційних в розмірі 125 726, 86 доларів США, пені 150 507, 81 доларів США.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 у справі № 910/21856/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 у даній справі (головуючий суддя Чорна Л.В., судді: Разіна Т.І., Отрюх Б.В.) апеляційну скаргу Компанії Transcargo Services Limited частково задоволено, скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 у справі № 910/21856/16 та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Transcargo Services Limited 154 117,99 доларів США, що еквівалентно 3 943 512,41 грн, 59 152,69 грн судового збору за подання позову. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.12.2017 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволено частково, рішення Господарського суду м. Києва від 15.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 у справі № 910/21856/16 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.02.2018 у справі №910/21856/16 позов задоволено частково. На підставі рішення суду з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" підлягає стягненню на користь Transcargo Services Limited 154 117, 99 доларів США, що еквівалентно 3 943 512 грн. 41 коп., 59 152 грн. 69 коп. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині вимог відмовлено.

Відповідач, не погоджуючись з прийнятим рішенням, звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись н порушення господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що правовідносини між сторонами виникли внаслідок укладення договору № 421-0647/08-ЦЮ від 12.11.2008 року про організацію перевезення вантажів залізницями України, а не з рішення Господарського суду м. Києва від 19.11.2014 року у справі № 910/18395/14, яким Державній адміністрації залізничного транспорту України відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з Trancargo services Limited суми донарахованої провізної плати.

На думку апелянта, він діяв у межах вимог діючого законодавства та міжнародних договорів, а також у відповідності до умов укладеного з позивачем договору.

Апелянт зазначає, що в результаті підбиття підсумків обсягів перевезень за 2013 рік ДЗТУ було встановлено, що консолідований річний обсяг перевезень на таких умовах в 2013 році здійснювали три експедиторські організації: Trancargo services Limited, ПП «Фреш Лайн», ТОВ «Союз-Енерго». Загальний консолідований обсяг перевезень вказаними експедиторськими організаціями склав 1,6 млн. тон. (протокол засідання Тарифної комісії ДЗТУ № 5 від 20.03.2014 року).

20.03.2014 року Тарифною комісією Державної адміністрації залізничного транспорту України було прийнято рішення про перерахунок провізних платежів з 01.01.2013 по 31.12.2013 (включно) за ставками Тарифної політики із застосуванням базового коефіцієнту 0.62 про що було повідомлено позивача, шляхом направлення на його адресу відповідних рахунків та претензії.

На виконання рішення Тарифної комісії, 31.03.2014 та 10.04.2014 Розрахунковим центром було здійснено списання грошових коштів у сумі 154 117,99 дол. США з картки обліку Trancargo services Limited на підставі Розділу 3 договору.

Апелянт зазначає, що жодних претензій або позовів від позивача щодо незаконності такого рішення Тарифної комісії та дій по списанню грошових коштів не надходило.

На думку апелянта, при здійсненні перерахунку провізної плати Державна адміністрація залізничного транспорту України діяла у межах вимог діючого законодавства та міжнародних договорів, і у відповідності до умов укладеного з позивачем договору.

Одночасно апелянт звертає вагу апеляційного суду на той факт, що відповідно до листа Міністерства інфраструктури України № 9398/45/10-15 від 26.08.2015 року при приєднанні до Конвенції КОТІФ за встановленою процедурою згідно з статтею 24 КОТІФ в Україні було визначено перелік ліній, на які розповсюджується сфера дії Єдиних правил до договору про міжнародне залізничне вантажне перевезення вантажів (ЦІМ), серед яких відсутні напрямки (лінії), за якими здійснювалось перевезення відповідно до умов договору № 421- 0647/08-ЦЮ від12.11.2008 року про організацію перевезення вантажів залізницями України. Проте, вказаний лист було залишено судом поза увагою, що свідчить про поверхневість та однобічність дослідження судом доказів.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду на той факт, що статтею 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (надалі - УМВС) передбачено, що претензії та позови відправника або отримувача до залізниць по договору перевезення, а також вимоги та позови залізниць до відправників або отримувачів про оплату перевізних плат, штрафів та про відшкодування шкоди можуть бути пред'явлені протягом 9 місяців, за виключенням претензій та позовів про прострочення доставки вантажу, для пред'явлення яких встановлено 2-х місячний строк.

Вищезазначені строки вираховуються для претензій про додаткову оплату або для претензій про повернення перевізної плати, додаткових зборів, штрафів або для претензій, пов'язаних з корегуванням розрахунків внаслідок невірного застосування тарифів, а також помилок при обчисленні платежів - з дня оплати або, якщо оплата не відбулась, з дня видачі вантажу.

При цьому, п. 3.8. договору передбачено, що у випадку, якщо Замовник не погоджується із сумою провізних платежів, зазначених у рахунках, Замовник у встановлені Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення строки письмово повідомляє про це Розрахунковий центр.

Крім того, статтею 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність, порядок пред'явлення позовів у спорах, пов'язаних з перевезеннями у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами) ( ст. 926 ЦК України).

На думку апелянта, якщо позивач не погоджувався з діями Укрзалізниці, він мав протягом 9-ти місяців звернутись до відповідача з відповідною претензією, позовом. Однак така претензія була направлена позивачем на адресу відповідача тільки 04.11.2016 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, встановленого ст. 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення.

05.04.2018 через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд відмовити апелянту у задоволенні апеляційної скарги повністю, рішення Господарського суду міста Києва залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 1.1. договору про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ, зазначений договір регулює відносини сторін, пов'язані з організацією перевезення вантажів залізничним транспортом України в міжнародному залізничному вантажному сполученні, надання додаткових послуг, пов'язаних з цими перевезеннями і оплатою їх замовником за встановленими тарифами.

Тарифи на перевезення транзитних вантажів встановлюються тарифною політикою залізниць держав-учасників СНД на перевезення вантажів у міжнародному сполученні (далі - Тарифна політика).

Тарифна політика на відповідний фрахтовий рік затверджується протокольним рішенням на щорічних Тарифних конференціях залізничних адміністрацій - учасниць Тарифної угоди залізничних адміністрацій (Залізниць) держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав (далі - Тарифна конференція), та протягом року оголошуються зміни та доповнення до неї відповідно до положень пунктів шостого та сьомого статті 3 Тарифної угоди залізничних адміністрацій (Залізниць) держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав.

Відповідно до підпункту 6.1. пункту 12.1 розділу 2 Тарифної політики на 2013 рік при перевезенні нафти сирої зі станції Республіки Казахстан за напрямком Квашине/Красна/ Морила/Тополі - припортові станції встановлено застосування коефіцієнта 0,40 до базових ставок Гігефної політики лише за умови виконання гарантованого консолідованого річного обсягу жгсвезення нафти не менше 2,5 млн. тонн.

Сторони договору також п. 1.3. договору передбачили, що діяльність сторін регулюється Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - Угода МЗВС), Конвенцією про Міжнародні залізничні перевезення (далі - Конвенції КОТІФ), а також іншими міжнародними договорами та чинним законодавством України.

У відповідності до п. 2.2.3 договору замовник зобов'язується забезпечити постійну наявність передоплати у розмірі 35% середньомісячної суми платежу по рахункам, наданим ДП "Український Державний розрахунковий центр міжнародних перевезень" Укрзалізниці до оплати за попередні три місяці.

Згідно з п. 3.1. договору розрахунки за цим договором здійснюються через Розрахунковий центр за тарифами, встановленими Укрзалізницею. Нарахування провізної плати і додаткових послуг за експортно-імпортні вантажі перевезення здійснюється у відповідності з внутрішніми правилами і тарифами.

Відповідно до п. Ь) ст. 6 "Єдині правила" Конвенції КОТІФ якщо лише не були надані заяви або застереження згідно зі статтею 42, параграф 1, перший абзац, то міжнародне залізничне сполучення і допуск залізничного обладнання для використання в міжнародному сполученні визначаються "Єдиними правилами до договору про міжнародне залізничне перевезення вантажів (ЦІМ)" (Додаток В до Конвенції).

Приписами Параграфа 1 ст. 1 ЦІМ КОТІФ встановлено, що ці Єдині правила застосовуються до будь-якого договору залізничного перевезення вантажів за плату, якщо місце приймання вантажу і місце, передбачене для видачі, розташовані в двох різних державах- членах. Застосування не залежить від місцезнаходження або національної належності сторін, що укладають договір. Ці Єдині правила застосовуються також до договорів платного залізничного перевезення вантажів, якщо місце приймання вантажу до перевезення і місце, передбачене для видачі вантажу, розміщені в двох різних країнах, і принаймні одна з них є державою-членом, і якщо сторони, що домовляються про перевезення, погодилися з тим, що договір підпадає під дію цих Єдиних правил (Параграф 2 ст. 1 ЦІМ КОТІФ).

Параграфом 1 статті 4 "Відхилення" ЦІМ КОТІФ встановлюється, що держави-члени можуть укладати угоди, які передбачають відхилення від цих Єдиних правил для перевезень, які здійснюються виключно між двома станціями, розташованими по різні сторони кордону, якщо між ними та кордоном немає іншої станції.

Позивач зазначає, що сторони Договору не могли відступати від імперативних вимог Конвенції КОТІФ та її Додатку ЦІМ КОТІФ, оскільки перевезення здійснюється не між двома станціями, розташованими по різні сторони кордону.

Крім того, відповідно до ст. 5 "Право імперативного характеру" ЦІМ КОТІФ, якщо ці Єдині правила не допускають очевидно протилежного, будь-які положення договору перевезень, що безпосередньо або опосередковано відступають від цих Єдиних правил, є недійсними і позбавлені будь-якої законної сили. Недійсність таких положень не тягне за собою недійсності інших положень договору перевезення. Так, згідно з Параграфом 1 ст. 10 ЦІМ КОТІФ "Оплата витрат" якщо між відправником і перевізником не існувало іншої домовленості, витрати (вартість перевезення, додаткові видатки, мита та інші витрати, що виникають за період від прийому вантажу до перевезення до його видачі) сплачуються відправником. Тобто, керуючись положеннями ст. 10 ЦІМ КОТІФ плата за перевезення здіймається виключно за період від прийому вантажу до перевезення до його видачі.

Відповідно до п. 1 ст. 13 Угоди МЗВС провізні платежі, під якими розуміються плата за перевезення вантажу та інші витрати, які виникають за час від приймання вантажу до перевезення до його видачі одержувачу, розраховуються по тарифах, які діють на день укладання договору перевезення, - у сполученні між станціями залізниць сусідніх країн за перевезення по залізницях країни відправлення або країни призначення - по тарифах, які застосовуються залізницями цих країн для таких перевезень.

Позивач зазначає, що міжнародним договором - Угодою МЗВС, Конвенцією КОТІФ, які мають перевагу перед внутрішніми правилами справляння провізної плати, встановлено, що плата за перевезення для імпортних вантажів, оформлених належним чином, справляється за тарифами, що діють на день укладання договору міжнародного перевезення вантажів.

Пунктом 9.1. Збірника Тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв'язку від 26.03.2009 року №317, відповідно до якого плата за перевезення вантажів нараховується при перевезеннях у залізничному сполученні імпортних вантажів, оформлених накладною прямого міжнародного залізничного сполучення, за тарифами, що діють на дату приймання вантажу до перевезення, зазначену в перевізних документах станцією відправлення.

Позивач вважає, що перерахунок провізних платежів Тарифною Комісією Державної адміністрації залізничного транспорту України шляхом прийняття рішення від 20.03.2014 року здійснено безпосередньо після приймання вантажу до перевезення та надання транспортних послуг, що у свою чергу суперечить ст. 13 Угоди про МЗВС, ст. 10 ЦІМ КОТІФ та п. 9.1. Збірника Тарифів.

Господарським судом м. Києва у рішенні від 19.11.2014 по справі № 910/18395/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015, яким було відмовлено у задоволенні позову ДАЗТУ про стягнення з компанії Trancargo services Limited (позивача у даній справі) суми у розмірі 11 195 439,54 дол. США встановлено, що Державна адміністрація збільшила самостійно суму провізної плати всупереч вимогам міжнародних договорів та положень укладеного між сторонами договору про організацію перевезень залізничним транспортом.

Позивач зазначає, що судове рішення у справі № 910/18395/14 не може бути поставлене під сумнів як і інші рішення у справі, а тому факт незаконного списання грошових коштів з рахунку Позивача залізницею в односторонньому порядку у розмірі 154 117,99 дол. США підтверджено рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/18395/14, яке набрало законної сили та є преюдиціальним фактом.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

12 листопада 2008 року між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансарго Сервісез ЛТД" було укладено договір про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ (надалі - договір), який регулює відносини сторін, пов'язані з організацією перевезення вантажів залізничним транспортом України в міжнародному залізничному вантажному сполученні, надання додаткових послуг, пов'язаних з цими перевезеннями і оплатою їх Замовником за встановленими тарифами.

Додатковою угодою № 6 від 01.11.2012 до договору про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ від 12.11.2008 сторони дійшли згоди щодо змін до реквізитів для розрахунків та пролонгації дії договору до 31.12.2013 включно, а частині взаєморозрахунків - до повного їх завершення.

Тарифною Комісією Державної адміністрації залізничного транспорту України було прийнято рішення від 20.03.2014р. про перерахунок провізної плати за ставками Тарифної політики із застосуванням коефіцієнта до базової ставки Тарифної політики 0,62 замість коефіцієнта 0,40, на підставі якого з рахунку компанії Transcargo Services Limited Укрзалізницею в односторонньому порядку були списані грошові кошти у розмірі 154 117,99 доларів США.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2014 у справі №910/18395/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015, було відмовлено у задоволенні позовних вимог Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансарго Сервісез ЛТД" про стягнення 11 195 439,54 дол. США та встановлено, що Державна адміністрація залізничного транспорту самостійно збільшила суму провізної плати всупереч вимогам міжнародних договір та положень укладеного між сторонами договору про організацію перевезень залізничним транспортом.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки, обов'язковою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору, а в справі № 910/18395/14 брали участь ті самі сторони, що й у даній справі, суд приходить до висновку, що факти, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2014 у справі №910/18395/14, яке набрало законної сили, не можуть бути поставлені під сумнів та не підлягають повторному доказуванню, зокрема щодо того, що перерахування ціни провізної плати суперечить вимогам міжнародно-правових договорів, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України.

27 січня 2016 року позивач звернувся до відповідача з листом вих. №71 від 27.01.2016 у якому просив останнього з урахуванням прийнятого рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2014 у справі № 910/18395/14, яке набрало законної сили, здійснити повернення неправомірно утриманих ПАТ "Українська залізниця" грошових коштів у розмірі 154 117,99 дол. США, що були стягнуті за рішенням Тарифної комісії від 20.03.2014 в рахунок донарахованої провізної плати, шляхом зарахування їх в рахунок майбутніх платежів по діючому між сторонами договору № 475.

04 листопада 2016 року позивач звернувся до відповідача із претензією №84, в якій на підставі статей 525, 526, 625, 629 Цивільного кодексу України просив повернути кошти, зокрема 154 117,99 дол. США.

Відповідач відповідь не надав, грошові кошти у розмірі154 117,99 дол. США не повернув, що стало підставою звернення до суду з позовом для захисту прав позивача.

Позивач зазначає, що спір у справі виник внаслідок того, що відповідач без будь-яких законних підстав грубо порушує права позивача, утримуючи неправомірно стягнуті за рішенням Тарифної комісії від 20.03.2014 грошові кошти, що були в односторонньому порядку списані відповідачем в рахунок донарахованої перевізної плати у розмірі 154 117,99 дол. США., у зв'язку з чим позивач на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу просить повернути зазначені кошти, як безпідставно набуте майно, а також 3% річних у розмірі 12 383, 07 доларів США та інфляційні у розмірі 137 861, 35 доларів США.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов набуття або збереження майна, набуття або збереження за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Як встановлено судом, правовідносини між сторонами виникли не з договору про організацію перевезень залізницями, а з рішення Господарського суду міста Києва № 910/18395/14 від 19.11.2014, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015, яким було встановлено, що вимога залізниці про стягнення з Transcargo Services Limited донарахованої в односторонньому порядку суми провізної плати є необґрунтованою та неправомірною.

Право позивача вимагати від відповідача повернення списаної останнім на свій рахунок суми належних позивачу грошових коштів і відповідного обов'язку відповідача повернути вказані кошти виникло на підставі ст. 1212 ЦК України, а відтак, припинення чи чинність дії договору про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ від 12.11.2008 жодним чином не впливає на розгляд вимог, що заявлені на підставі ст. 1212 ЦК України. Однак, судом встановлено, що з урахуванням умов додаткової угоди № 6 від 12.11.2012 договір про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ від 12.11.2008 припинив свою дію 31.12.2013.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки перебіг позовної давності щодо повернення безпідставно отриманих залізницею грошових коштів, почався згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України в день коли господарським судом була встановлена незаконність перерахування ціни провізної плати, загальний строк позовної даності, що застосовується до відносин, які врегульовані главою 83 ЦК України, станом на момент звернення позивача з позовом до суду не сплив.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на ст. 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, яка передбачає скорочені строки позовної давності у дев'ять місяців, оскільки положення останньої регулює пред'явлення позовів на підставі договорів перевезення, а тому не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

27 січня 2016 року позивач звернувся до відповідача з листом вих. №71 від 27.01.2016, у якому просив останнього з урахуванням прийнятого рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2014 у справі № 910/18395/14, яке набрало законної сили, здійснити повернення неправомірно утриманих ПАТ "Українська залізниця" грошових коштів у розмірі 154 117,99 дол. США, що були стягнуті за рішенням Тарифної комісії від 20.03.2014 в рахунок донарахованої провізної плати, шляхом зарахування їх в рахунок майбутніх платежів по діючому між сторонами договору № 475.

Дослідивши зміст вказаного листа, врахувавши відсутність доказів надсилання його на адресу відповідача чи вручення адресату під розписку, прийнявши до уваги, що останній містить лише вимогу про зарахування 154 117,99 дол. США в рахунок майбутніх платежів по діючому договору № 475, суд не вважає за можливе розглядати даний лист, як претензію щодо повернення грошових коштів у розмірі 154 117,99 дол. США.

При цьому, у матеріалах справи міститься претензія №84 від 04 листопада 2016 року, у якій позивач на підставі статей 525, 526, 625, 629 Цивільного кодексу України просив відповідача повернути грошові кошти, зокрема у розмірі 154 117,99 грн.

Дана претензія разом з листом № 85 від 04.11.2016 була отримана уповноваженим представником відповідача, про що не заперечується останнім, проте, станом на момент звернення позивача з позовом до суду, залишена без відповіді та задоволення, грошові кошти у розмірі 154 117,99 дол. США. відповідачем не повернуті.

Враховуючи, що факт наявності у відповідача заборгованості по поверненню безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 154 117,99 дол. США, які були неправомірно в односторонньому порядку списані відповідачем в рахунок стягнення донарахованої провізної плати за рішенням Тарифної комісії від 20.03.2014, належним чином доведений, документально підтверджений, та доказів повернення спірної суми матеріали справи не містять, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення 154 117,99 дол. США, що станом на 24.11.2016р. - дата звернення до суду, еквівалентно 3 943 512,41 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення безпідставно набутого.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

Таким чином, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовуються до зобов'язальних правовідносин, тоді як позов в частині стягнення основного боргу заявлено на підставі ст. 1212 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Що стосується питання правонаступництва, колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" утворено ПАТ "Українська залізниця", 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття.

Відповідно до п. 1 статуту ПАТ "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735, ПАТ "Українська залізниця" є юридичною особою, що утворена відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Згідно з п. 2 вказаного статуту ПАТ "Українська залізниця" 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Як встановлено судом, 21.10.2015 року було проведено державну реєстрацію ПАТ "Українська залізниця" ().

За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які за змістом ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" презюмуються достовірними, ПАТ "Українська залізниця" визначене правонаступником, у тому числі і Державної адміністрації залізничного транспорту України (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ).

Таким чином, враховуючи факт реєстрації ПАТ "Українська залізниця", зміст статей 1, 2 Статуту якого визначають положення щодо правонаступництва, всі права та обов'язки Державної адміністрації залізничного транспорту України перейшли до його правонаступника - ПАТ "Українська залізниця".

Колегія не приймає доводи апелянта про те, що позивач мав звертатись до відповідача з претензією протягом 9-ти місяців відповідно до ст. 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС).

Однак, норми Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС), зокрема ст. 31, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, виходячи з наступного.

Ст. 30 УМВС регулює пред'явлення позовів на підставі договорів перевезення. Проте, як зазначено вище, право вимагати від залізниці повернення безпідставно отримане залізницею майно виникло у позивача на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 19.11.2014 у справі № 910/18395/14, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015 та акту цивільного законодавства (ст. 1212 ЦК України), а не на підставі договору про організацію перевезень.

До відносин, які врегульовані главою 83 ЦК України і зокрема ст. 1212, застосовується загальний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, який становить 3 роки і на день подання позову у цій справі (24.11.2016) - не сплив.

Позивач стверджує, що перебіг позовної давності за викладеними у позовній заяві вимогами про повернення безпідставно отриманих залізницею грошей, почався згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України в день коли господарським судом була встановлена незаконність списання залізницею в односторонньому порядку на свою користь належних позивачу грошей - 154 117,99 дол. США. Судом було встановлено, що у залізниці не було підстав отримувати зазначені грошові кошти, отже вони є для залізниці безпідставно отриманим майном, яке згідно з нормою ч.1 ст. 1212 ЦК України відповідач має повернути позивачу, як потерпілому.

Підсумовуючи викладене, колегія приходить до висновку, що списання Укрзалізницею самостійно в односторонньому порядку частини грошових коштів з рахунку компанії «Trancargo services Limited» у розмірі 154 117,99 доларів США здійснене в рамках стягнення донарахованої провізної плати за рішенням Тарифної комісії від 20.03.2014 року, є неправомірним, утримання цієї суми відповідачем без будь-яких законних підстав порушує права позивача, а списані відповідачем в односторонньому порядку грошові кошти позивача є безпідставно набутим відповідачем майном.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями статті 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки не спростовують викладених в рішенні обґрунтованих висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення, викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010).

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2018 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 267, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2018 у справі №910/21856/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2018 у справі № 910/21856/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/21856/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б. Михальська