КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2018 р. Справа№ 910/5005/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Косань В.Л., керівник ТОВ "Фортуна Інцитатус", Ніжніченко О.А., адвокат, ордер №103466 від 16.04.2018;

від відповідача - представник не прибув;

від третьої особи - ТОВ "ІнтерІнвестГруп" - представник не прибув;

від третьої особи - Концерну "Військторгсервіс" - Байда О.Г., керівник;

від третьої особи - Міністерства оборони України - Загуменний В.В., довіреність № 220/395/д від 22.11.2017;

від третьої особи - ОСОБА_6 - представник не прибув,

за участю Прокуратури - Шпірук М.В., посвідчення №049644 від 30.03.2018,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2017 у справі №910/5005/17 (суддя Спичак О.М., м. Київ, повний текст складено - 04.10.2017) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" до Фонду державного майна України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп", Концерну "Військторгсервіс", Міністерства оборони України та ОСОБА_6 про зобов'язання укласти додаткову угоду до договору оренди та за зустрічним позовом Концерну "Військторгсервіс" до товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" та товариства з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" про визнання недійсним договору, зобов'язання усунути перешкоди у користуванні майном, витребування майна з чужого незаконного володіння.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Концерну "Військторгсервіс" про зобов'язання укласти додаткову угоду до договору оренди б/н від 10.11.2016р.

Обґрунтовуючи первісний позов, позивач посилався на обставини переходу права власності на нерухоме майно, що є об'єктом оренди за вказаним правочином, до держави в особі Міністерства оборони України та вказував, що відповідно до норм чинного законодавства України (ст.770 Цивільного кодексу України) у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Одночасно, товариством з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" зауважено, що згідно умов п.10.5 договору від 10.11.2016р. перехід права власності на об'єкт оренди не є підставою для зміни або припинення договору.

Отже, враховуючи наведені обставини позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання укласти угоду до вказаного договору оренди від 10.11.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.07.2017 у справі №№910/5005/17 було здійснено заміну відповідача за первісним позовом з Концерну "Військторгсервіс" на Фонд державного майна України.

В свою чергу, Концерн "Військторгсервіс" звернувся до суду із зустрічним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" та товариства з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп", в якому просив:

визнати недійсним договір оренди нежитлових приміщень загальною площею 12 354,9 кв. м., розміщених за адресою: 03142, м. Київ, пров. Бородянський, 3, укладений 10.11.2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" та товариством з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус";

витребувати з чужого незаконного володіння та повернути до державної власності Міністерства оборони України та у повне господарське відання Концерну "Військторгсервіс" об'єкти оренди за договором оренди від 10.11.2016р., а саме нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 12 574,80 кв.м., розміщені за адресою: 03142, м. Київ, пров. Бородянський, 3, а саме: адміністративну будівлю літ.А, загальною площею 1372,4 кв.м.; диспетчерську, літ.В, загальною площею 178,7 кв.м.; склад №1, літ. Б, загальною площею 4334,8 кв.м.; склад №2, літ. Г, загальною площею 285,4 кв.м.; склад №3, літ. Д, загальною площею 361,5 кв.м.; склад №4, літ.Ж, загальною площею 45,9 кв.м.; склад №5, літ. З, загальною площею 1502,8 кв.м.; склад №6, літ. Л, загальною площею 3262,0 кв.м.; котельню, літ. І, загальною площею 208,2 кв.м.; їдальню, літ. К, загальною площею 999,8 кв.м.; електричну підстанцію, літ. Е, загальною площею 23,3 кв.м.;

усунути перешкоди у користуванні Концерном "Військторгсервіс" об'єктами оренди за договором оренди від 10.11.2016р., зокрема, нерухомим майном - нежитловими приміщеннями загальною площею 12 574,80 кв.м., що включають: адміністративну будівлю літ.А, загальною площею 1372,4 кв.м.; диспетчерську, літ.В, загальною площею 178,7 кв.м.; склад №1, літ. Б, загальною площею 4334,8 кв.м.; склад №2, літ. Г, загальною площею 285,4 кв.м.; склад №3, літ. Д, загальною площею 361,5 кв.м.; склад №4, літ.Ж, загальною площею 45,9 кв.м.; склад №5, літ. З, загальною площею 1502,8 кв.м.; склад №6, літ. Л, загальною площею 3262,0 кв.м.; котельню, літ. І, загальною площею 208,2 кв.м.; їдальню, літ. К, загальною площею 999,8 кв.м.; електричну підстанцію, літ. Е, загальною площею 23,3 кв.м., розміщеного за адресою: 03142, м. Київ, пров. Бородянський, 3, яке належить на праві власності Міністерству оборони України та закріплене за Концерном "Військторгсервіс" на праві господарського відання, шляхом зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" та товариства з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" надати Концерну "Військторгсервіс" безперешкодний доступ до нерухомого майна - нежитлових приміщень загальною площею 12 574,80 кв.м., що включать: адміністративну будівлю літ.А, загальною площею 1372,4 кв.м.; диспетчерську, літ.В, загальною площею 178,7 кв.м.; склад №1, літ. Б, загальною площею 4334,8 кв.м.; склад №2, літ. Г, загальною площею 285,4 кв.м.; склад №3, літ. Д, загальною площею 361,5 кв.м.; склад №4, літ.Ж, загальною площею 45,9 кв.м.; склад №5, літ. З, загальною площею 1502,8 кв.м.; склад №6, літ. Л, загальною площею 3262,0 кв.м.; котельню, літ. І, загальною площею 208,2 кв.м.; їдальню, літ. К, загальною площею 999,8 кв.м.; електричну підстанцію, літ. Е, загальною площею 23,3 кв.м., розміщених за адресою: 03142, м. Київ, пров. Бородянський, 3, для здійснення власної господарської діяльності Концерну, встановлення охорони та пропускного режиму в даних нежитлових приміщеннях (з урахуванням заяви про зміну предмету позову).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2017 у справі №910/5005/17 у задоволенні первісного позову відмовлено повністю; зустрічний позов задоволено частково; визнано недійсним договір оренди нежитлових приміщень загальною площею 12 354,9 кв. м., розміщених за адресою: 03142, м. Київ, пров. Бородянський, 3, укладений 10.11.2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" та товариством з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус"; витребувано з чужого незаконного володіння та повернено до державної власності Міністерства оборони України у господарське відання Концерну "Військторгсервіс" об'єкти оренди за договором оренди від 10.11.2016р., а саме нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 12 574,80 кв.м., розміщені за адресою: 03142, м. Київ, пров. Бородянський, 3, а саме: адміністративну будівлю літ.А, загальною площею 1372,4 кв.м.; диспетчерську, літ.В, загальною площею 178,7 кв.м.; склад №1, літ. Б, загальною площею 4334,8 кв.м.; склад №2, літ. Г, загальною площею 285,4 кв.м.; склад №3, літ. Д, загальною площею 361,5 кв.м.; склад №4, літ.Ж, загальною площею 45,9 кв.м.; склад №5, літ. З, загальною площею 1502,8 кв.м.; склад №6, літ. Л, загальною площею 3262,0 кв.м.; котельню, літ. І, загальною площею 208,2 кв.м.; їдальню, літ. К, загальною площею 999,8 кв.м.; електричну підстанцію, літ. Е, загальною площею 23,3 кв.м.; у задоволенні решти зустрічних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні первісного позову про укладення додаткової угоди до договору оренди з огляду на встановлення підстав для визнання недійсним вказаного договору.

Так, з огляду на те, що об'єктом оренди за договором від 10.11.2016р. є об'єкти нерухомого майна, що належать державі в особі Міністерства оборони України, враховуючи, відсутність доказів наявності станом на момент укладання спірного правочину у товариства з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" права передання спірних нежитлових приміщень в найм, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний договір від 10.11.2016р. суперечить вимогам чинного законодавства, що в свою чергу є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно з огляду на висновки суду стосовно недійсності договору оренди від 10.11.2016р., враховуючи, що згідно приписів ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, а отже, на підставі останнього у відповідача 2 за зустрічним позовом не виникло права користування спірними об'єктами нерухомого майна, а договірні відносини між позивачем та відповідачем 2 за зустрічним позовом щодо оренди означених нежитлових приміщень відсутні, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Концерну "Військторгсервіс" про витребування з спірного майна з чужого незаконного володіння та повернення його до державної власності Міністерства оборони України у господарське відання Концерну "Військторгсервіс".

Інша вимога за зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні майном була залишена судом першої інстанції без задоволення, оскільки одночасне пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння та про усунення перешкод у користуванні майном є неправомірним, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач за первісним позовом звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2017 у справі №910/5005/17 скасувати та прийняти нове, яким первісний позов задовольнити повністю; у задоволенні зустрічного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неправомірність відхилення судом першої інстанції клопотань про зупинення провадження у даній справі до вирішення пов'язаних із нею справ №826/18756/16 та №826/18757/16, що розглядаються в Окружному адміністративному суді міста Києва, а також не затвердження мирової угоди, укладеної між товариством з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" та Фондом державного майна України.

Також, апелянт посилається на те, що строк дії договору оренди було встановлено до 30.10.2019 року, що на думку скаржника підтверджується оригіналом договору, який не був долучений до матеріалів справи.

Крім цього, апелянт в апеляційній скарзі вказує на те, що на момент укладення спірного договору оренди товариство з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" було власником майна по пров. Бородянський, 3 у м. Києві.

Так, на думку скаржника наведене підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 15.09.2015, від 06.07.2015, від 02.03.2015 від 24.09.2015.

Окрім наведеного, апелянт зазначає, що оскільки лише з 04.01.2017 власником майна по пров. Бородянський, 3 у м. Києві стала держава в особі органу управління - Міністерства оборони України, а правом господарського відання даним майном наділений Концерн "Військторгсервіс", необхідним є укладення додаткової угоди до договору оренди через зміну орендодавця.

Також, скаржник посилається на неправомірність визначення місцевим господарським судом площі приміщень, які підлягають поверненню (12574,80 кв.м. замість 12 354,90 кв.м. переданих ТОВ "Фортуна Інцитатус" за договором оренди від 10.11.2016р.).

Крім цього, апелянт зазначає, що судом першої інстанції задоволено позовну вимогу Концерну "Військторгсервіс" щодо витребування майна на користь третьої особи - Міністерства оборони України.

У судовому засіданні 16.04.2018 року представниками апелянта були заявлені наступні клопотання: про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішеннями у справах №826/18756/16 та №826/15139/17, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства; про залучення до участі у справі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору та про витребування доказів.

Також, представниками апелянта була подана до суду заява про затвердження мирової угоди.

Колегія суддів, розглянувши вказані клопотання та заяву про затвердження мирової угоди, дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Обґрунтування відмови у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, а також відмови у затвердженні мирової угоди буде наведено судом нижче у даній постанові при відхиленні доводів апелянта.

Щодо інших клопотань про залучення до участі у справі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору та про витребування доказів, колегія суддів зазначає наступне.

Так, апелянт просить залучити до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмету спору - Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кендзьору Вікторію Ярославівну та Приватного нотаріуса Бармія Ніно Геннадіївну.

Згідно з частиною 1 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі (ч. 3 вказаної статті).

Отже, підставою для залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору є вплив рішення у справі на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Проте, заявником не наведено жодних доводів стосовно того, як рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки вказаних осіб.

При цьому, колегія суддів зазначає, що посилання представників апелянта на те, що залучення цих осіб необхідне для отримання від них певних пояснень, підставою для залучення їх до участі у справі, як третіх осіб бути не може, з огляду на недоведеність обставин впливу рішення на права та обов'язки Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кендзьори Вікторії Ярославівни та Приватного нотаріуса Бармії Ніно Геннадіївни.

Враховуючи недоведеність заявником обставин впливу оскаржуваного рішення на права та обов'язки зазначених осіб, клопотання про залучення їх до участі у справі, як третіх осіб, колегією суддів відхиляється.

Також, апеляційним судом відхиляється клопотання про витребування доказів, з огляду на наступне.

Так, апелянт просить суд витребувати у Приватного нотаріуса Бармії Ніно Геннадіївни та Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) підтверджуючі документи, на підставі яких було вчинено реєстраційні дії щодо спірного державного майна 24.10.2016 та 15.11.2016, а також витребувати обґрунтовані пояснення щодо розбіжності у площах об'єкту.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

2. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (ч. 4 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

У клопотанні повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;

4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу;

5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Заявником клопотання, всупереч вимог ч. 2 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України не доведено вжиття ним заходів для самостійного отримання доказів, які він просить витребувати, та відповідно не вказано причин неможливості їх самостійного отримання.

Окрім наведеного, апелянтом не вказано які обставини можуть підтвердити або спростувати документи, на підставі яких було вчинено реєстраційні дії щодо спірного державного майна 24.10.2016 та 15.11.2016 та яким чином вони можуть вплинути на результат розгляду даного спору.

Стосовно розбіжностей у площі об'єкту, то вказаним доводам апелянта буде надана оцінка у даній постанові, а витребування певних пояснень у Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Приватного нотаріуса колегія суддів вважає у даному випадку недоцільним.

Враховуючи наведене, у задоволенні клопотання про витребування доказів апеляційним судом відмовляється.

Представники апелянта - позивача у справі за первісним позовом в судовому засіданні підтримали вимоги за апеляційною скаргою.

Представники Концерну "Військторгсервіс", Міністерства оборони України та прокуратури в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Фонд державного майна України, товариство з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" та ОСОБА_6 правом на участь представників у даному судовому засіданні не скористалися хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Так, підтвердженням отримання ухвали суду про оголошення перерви в судовому засіданні до 16.04.2018 Фондом державного майна України та ОСОБА_6 є повідомлення про вручення поштових відправлень.

В свою чергу, ухвали суду, які надсилалися товариству з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" за адресою його офіційного місцезнаходження були повернуті органом поштового зв'язку із поміткою "організація не розшукана".

Згідно п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми у даному судовому засіданні від вказаних осіб до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка їх представників не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

Враховуючи належне повідомлення вказаних осіб, а також те, що неявка їх представників у судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" (орендар) 10.11.2016р. було укладено договір оренди, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення площею 12 354,90 кв.м., розміщені за адресою: м.Київ, пров.Бородянський.

За умовами п.1.2 договору майно передається в оренду з метою його використання у господарській діяльності орендаря.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що стан майна на момент укладання договору визначається в акті приймання-передавання за узгодженим висновком орендодавця та орендаря.

Згідно п.1.5 договору вартість майна визначена відповідно до висновку про вартість від 25.03.2013р. і становить 12 144 600 грн. без урахування податку на додану вартість.

Відповідно до п.п.3.1, 3.2, 3.3 договору орендна плата визначена на підставі домовленості сторін і становить щомісячну плату у розмірі 150 000 грн. з податком на додану вартість за базовий місяць січень 2016р. Нарахування податку на додану вартість на суму плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Орендна плата за кожен наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Договір вважається укладеним з моменту підписання його сторонами цього договору та діє протягом строку, встановленому в ньому. Договір діє до 30.11.2019р. (п.10.1 договору).

Згідно наявного в матеріалах справи Акту від 10.11.2016р. товариством з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" було передано товариству з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" нежитлові приміщення, розміщені за адресою: м. Київ, пров. Бородянський.

Предметом первісного позову є вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" про зобов'язання укласти тристоронню угоду до вказаного договору оренди від 10.11.2016р. в редакції, викладеній у заяві №14/07/17/2 від 14.07.2017р. про зміну позовних вимог.

В свою чергу, вимогами зустрічного позову були: визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень загальною площею 12 354,9 кв. м. розміщених за адресою: 03142, м. Київ, пров. Бородянський, 3; витребування з чужого незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" і товариства з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" та повернення до державної власності в оперативне управління Міністерства оборони України у повне господарське відання Концерну "Військторгсервіс" об'єктів оренди за договором оренди від 10.11.2016р.; усунення перешкод у користуванні Концерном "Військторгсервіс" об'єктами оренди за договором оренди від 10.11.2016р. шляхом зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" та товариства з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" надати Концерну "Військторгсервіс" безперешкодний доступ до нерухомого майна для здійснення власної господарської діяльності Концерну, встановлення охорони та пропускного режиму в даних нежитлових приміщеннях.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні первісного позову з огляду на встановлення підстав для визнання недійсним вказаного договору оренди.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Необхідно, з урахуванням приписів статті 215 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України, розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 Цивільного кодексу України, частина друга статті 207 Господарського кодексу України, стаття 13 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України"), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 Цивільного кодексу України, частина перша статті 207 Господарського кодексу України).

За змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним (п.2.5.2 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За приписами ст.793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст.220 Цивільного кодексу України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як вказувалось вище, за умовами п.10.1 договору від 10.11.2016р. останній вважається укладеним з моменту підписання його сторонами цього договору та діє протягом строку, встановленого в ньому. Договір діє до 30.11.2019р.

Тобто, з наведеного вбачається, що спірний правочин укладено на строк, що перевищує три роки, а отже, останній, у відповідності до приписів ст.793 Цивільного кодексу України, підлягав нотаріальному посвідченню.

Доводи апелянта про те, що строк дії вказаного договору було встановлено до 30.10.2019 року, що на думку скаржника підтверджується оригіналом договору оренди, який не був долучений до матеріалів справи, колегією суддів відхиляються за необґрунтованістю.

Так, вказані скаржником обставини жодним чином не підтверджуються матеріалами справи. У наданому позивачем до позовної заяви примірнику договору встановлено строк його дії до 30.11.2019р. Наявність розбіжностей в частині строку дії договору у наявному в матеріалах справи примірнику та, як вказує апелянт, оригіналі договору, скаржником не підтверджена.

Апелянт, вказуючи на обставини встановлення іншого строку дії договору, доказів на підтвердження вказаних доводів не надав, обмежившись посиланням на не виникнення питання з цього приводу.

Отже, вказані доводи скаржника не можуть бути підставою для задоволення вимог апеляційної скарги.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірний правочин укладено на строк, що перевищує три роки, а отже, останній, у відповідності до приписів ст.793 Цивільного кодексу України, підлягав нотаріальному посвідченню.

Проте, доказів того, що укладений між відповідачами за зустрічним позовом договір було посвідчено нотаріально, матеріали справи не містять, що вказує на нікчемність зазначеного правочину в силу ч.1 ст. 220 Цивільного кодексу України.

Як вже вказувалося, нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди від 10.11.2016р. позивач за зустрічним позовом посилався на те, що об'єкти нерухомого майна - нежитлові приміщення, передані товариством з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" товариству з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" в оренду на підставі спірного правочину, перебувають у державній власності, а отже, у відповідача -2 за зустрічним позовом не було права на передання вказаного майна в оренду.

На думку Концерну "Військторгсервіс, вказані обставини свідчать про наявність підстав для визнання договору оренди від 10.11.2016р. недійсним.

За приписами ст.761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Проте, станом на час укладення спірного договору товариству з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" приміщення, які ним були передані в оренду товариству з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус", не належали на праві власності.

При цьому, місцевим господарським судом було вірно враховано наступне.

У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/20638/13 за первісним позовом Концерну "Військторгсервіс" до товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компанія" про визнання недійсним правочину №13-26-110 від 01.04.2013р. та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" до Концерну "Військторгсервіс" про визнання дійсним правочину №13-26-110 від 01.04.2013р. та зобов'язання вчинити дії.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.03.2014р. у справі №910/20638/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2014р., первісний позов задоволено повністю, у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.08.2014р. у справі №910/20638/13 рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2014р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2014р. скасовано, справу передано на новий розгляд.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015р. у справі №910/20638/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.09.2015р. та поставою Вищого господарського суду України від 13.01.2016р., первісний позов задоволено повністю, визнано недійсним договір №13-26-110ВМ від 01.04.2013р., стягнуто з відповідача на користь позивача 1147,00 грн. судових витрат, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У зазначених судових актах по справі №910/20638/13, судами було встановлено наступне.

Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 20.12.2004р. видано свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що майновий комплекс площею 1531,60 кв. м., який розташований в м. Києві за адресою: пров. Бородянський, 3, належить державі Україна та враховується на балансі Державного підприємства "Київський військовий торг №1" на праві державної власності. До складу комплексу входить склад №5 (літера 3) площею 1508,30 кв. м., електрична підстанція (літера Е) площею 23,30 кв. м.

Також, 20.12.2004р. Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що майновий комплекс площею 1551,10 кв. м., який розташований в м. Києві за адресою Бородянський пров. №3, належить державі Україна та враховується на балансі Державного підприємства "Київський військовий торг №1" на праві державної власності. До складу комплексу входить адміністративна будівля (літера А) площею 1372,40 кв.м., диспетчерська (літера В) площею 178,70 кв.м.

Також, 20.12.2004р. Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що майновий комплекс площею 657,60 кв. м., який розташований в м. Києві за адресою Бородянський пров. №3, належить державі Україна та враховується на балансі Державного підприємства "Київський військовий торг №1" на праві державної власності. До складу комплексу входить склад №2 (літера Г) площею 284,80 кв. м., склад №3 (літера Д) площею 372,80 кв. м.

Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 20.12.2004р. видано свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що майновий комплекс площею 4301,50 кв. м., який розташований в м. Києві за адресою Бородянський пров. №3, належить державі Україна та враховується на балансі державного підприємства "Київський військовий торг №1" на праві державної власності. До складу комплексу входить склад №4 (літера Ж) площею 45,90 кв. м., їдальня (літера К) площею 1005,10 кв. м., склад №6 (літера Л) площею 3250,50 кв. м.

Крім цього, 20.12.2004р. Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що майновий комплекс площею 4544,30 кв. м., який розташований в м. Києві за адресою Бородянський пров. №3 дійсно належить державі Україна та враховується на балансі державного підприємства "Київський військовий торг №1" на праві державної власності. До складу комплексу входить склад №1 (літера Б) площею 4336,40 кв. м., котельня (літера І) площею 207,90 кв. м.

Також, у іншій справі №910/3992/16 (за позовом Першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс" про зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані": звільнити та повернути в натурі Концерну "Військторгсервіс" державний майновий комплекс по провулку Бородянський, 3 в м. Києві; передати спірний майновий комплекс шляхом підписання акту приймання-передачі Концерну "Військторгсервіс") було встановлено наступне.

Так, 05.04.2007 року наказом Міністра оборони України "Про реорганізацію державного підприємства Міністерства оборони Україна "Київський військовий торг №1 припинено діяльність державного підприємства Міністерства оборони України "Київський військовий торг №1", реорганізувавши його шляхом приєднання до Концерну "Військторгсервіс". Прийнято рішення основні фонди та оборотні кошти, інші цінності припиненого державного підприємства закріпити за Концерном "Військторгсервіс" на праві господарського відання згідно із затвердженими передавальними актами як внески до статутного фонду.

Наказом Міністра оборони України № 911 "Про затвердження Статуту Концерну "Військторгсервіс" у новій редакції" 29.12.2012 р. внесено зміни до статуту Позивача за зустрічним позовом, затвердженого наказом Міністра оборони України від 25.06.2005 р. № 358 "Про створення державного господарського об'єднання "Концерну "Військторгсервіс" і затвердження його статуту", викладено його у новій редакції, згідно якого позивач за зустрічним позовом є державним господарським об'єднанням, заснованим на державній власності та утвореним відповідно до актів законодавства України. Функції з управління Позивачем за зустрічним позовом та контроль за його діяльністю здійснює Міністерство оборони України.

Відповідно до п. 2.4. статуту позивача за зустрічним позовом він має відокремлене майно, закріплене за ним на праві господарського відання, самостійний баланс, рахунки в установах банків, знак для товарів і послуг, логотип, печатки, штампи та бланки із своїм найменуванням і зображенням Державного Герба України, знак для товарів і послуг та інші реквізити.

У пункті 2.11. зазначеного статуту вказано, що позивач за зустрічним позовом відповідно до законодавства має право, зокрема, здійснювати право господарського відання майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадку, передбачених законодавством. Відповідно до п. 6.1. статуту майно позивача є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Отже, вказаними судовими актами, було встановлено, що право господарського відання на спірний об'єкт нерухомості - нежитлові приміщення, розташовані в м. Києві, Бородянський пров.3, який є державною власністю, передано Концерну наказом Міністра оборони України від 05.04.2007 року, що між тим, згідно наказу Міністра оборони України №911 від 29.12.2012 року було затверджено і в статуті Концерну.

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного у даній справі рішення) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як роз'яснено п 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, рішення у справі №910/20638/13 та справі №910/3992/16 не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі №910/5005/17, не можуть їм суперечити.

Отже, як вже зазначалося, вказаними судовими актами, було встановлено, що спірні нежитлові приміщення, розташовані в м. Києві, Бородянський пров.3, належать до державної власності та були передані наказом Міністра оборони України Концерну "Військторгсервіс".

Доказів відчуження з 2004р. державою означеного майна на користь інших осіб до матеріалів даної справи надано не було.

Згідно інформаційної довідки №77960729 від 10.01.2017р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна 15.11.2016р. до реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про реєстрацію власності держави в особі Міністерства оборони України на адміністративну будівлю літ.А, загальною площею 1372,4 кв.м.; диспетчерську, літ.В, загальною площею 178,7 кв.м.; склад №1, літ. Б, загальною площею 4334,8 кв.м.; склад №2, літ. Г, загальною площею 285,4 кв.м.; склад №3, літ. Д, загальною площею 361,5 кв.м.; склад №4, літ.Ж, загальною площею 45,9 кв.м.; склад №5, літ. З, загальною площею 1502,8 кв.м.; склад №6, літ. Л, загальною площею 3262,0 кв.м.; котельню, літ. І, загальною площею 208,2 кв.м.; їдальню, літ. К, загальною площею 999,8 кв.м.; електричну підстанцію, літ. Е, загальною площею 23,3 кв.м.

В свою чергу, зокрема, з акту від 10.11.2016р. приймання-передачі орендованого майна та листа №10-01/17-1 від 10.01.2017р. товариства з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" вбачається, що об'єктом оренди за договором від 10.11.2016р. є нежитлові приміщення, розміщені за адресою: 03142, м. Київ, пров. Бородянський, 3 площею 12354,5 кв.м., а саме: адміністративна будівля літ.А, загальною площею 1372,4 кв.м.; диспетчерська, літ. В, загальною площею 178,7 кв.м.; склад №1, літ. Б, загальною площею 4334,8 кв.м.; склад №2, літ. Г, загальною площею 285,4 кв.м.; склад №3, літ. Д, загальною площею 361,5 кв.м.; склад №4, літ.Ж, загальною площею 45,9 кв.м.; склад №5, літ. З, загальною площею 1502,8 кв.м.; склад №6, літ. Л, загальною площею 3262,0 кв.м.; котельня, літ. І, загальною площею 208,2 кв.м.; їдальня, літ. К, загальною площею 999,8 кв.м.; електрична підстанція, літ. Е, загальною площею 23,3 кв.м. Проте, з арифметичного підрахунку площ вказаних приміщень вбачається, що їх загальна сума становить 12 574,8 кв.м.

Отже, з наведеного вбачається, що фактично об'єктом оренди за спірним правочином є об'єкти нерухомого майна державної форми власності.

Апелянт в апеляційній скарзі вказує на те, що на момент укладення спірного договору оренди товариство з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" було власником майна по пров. Бородянський, 3 у м. Києві.

Так, на думку скаржника наведене підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 15.09.2015, від 06.07.2015, від 02.03.2015 від 24.09.2015.

Колегія суддів вважає наведені доводи необґрунтованими та такими, що жодним чином не підтверджують обставин належності товариству з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" на праві власності спірного нерухомого майна станом на дату укладення оскаржуваного договору, з огляду на наступне.

Так, у вказаних Інформаційних довідках (т.1, а.с.117-121) наявний реєстраційний запис №129000887 від 21.08.2012р. про арешт нерухомого майна на підставі постанови від 21.08.2012р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВДВС Солом'янського РУЮ у м.Києві, в якому вказано, що власником нежилого приміщення загальною площею 12354,5 кв.м, розташованого за адресою: м.Київ, пров.Бородянський,3, є товариство з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп".

Стосовно вказаного, слід зазначити наступне.

Так, у 2012 році Заступник військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, в особі Концерну "Військторгсервіс" звертався до Господарського суду міста з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп" про розірвання договору № 140/5-1-01-03 від 01.01.2003 р., витребування майна та стягнення заборгованості у розмірі 3000334,26 грн. по договору оренди № 140/5-1-01-03 від 01.01.2003 року.

Крім того, Заступник військового прокурора Центрального регіону України та концерн "Військторгсервіс" просили суд вжити заходів до забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2012 року у справі №5011-58/9614-2012 заяви про вжиття заходів забезпечення позову було задоволено, з метою забезпечення позову накладено арешт на державне нерухоме майно, балансоутримувачем якого є Концерн "Військторгсервіс", яке є об'єктом оренди за договором № 140/5-1-01-03 від 01.01.2003 року, згідно переліку.

Вказану ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.08.2012 року у справі № 5011-58/9614-2012 постановою Київського апеляційного господарського суду залишено без змін.

Отже, інформація в частині обтяження (у вигляді арешту) нерухомого майна на підставі постанови ВДВС Солом'янського РУЮ у м.Києві від 21.08.2012р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження була внесена на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 10.08.2012 у справі №5011-58/9614-2012.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вочевидь запис щодо власника майна - товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп" було внесено помилково.

Таким чином, вказані вище Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 15.09.2015, від 06.07.2015, від 02.03.2015 від 24.09.2015, на які посилається апелянт, як на підставу своїх заперечень проти недійсності договору оренди, не підтверджують обставин належності товариству з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" на праві власності спірного нерухомого майна станом на дату укладення оскаржуваного правочину.

Відповідно посилання скаржника на те, що оскільки лише з 04.01.2017 власником майна по пров. Бородянський, 3 у м. Києві стала держава в особі органу управління - Міністерства оборони України, а правом господарського відання даним майном наділений Концерн "Військторгсервіс", необхідним є укладення додаткової угоди до договору оренди через зміну орендодавця, є необґрунтованими, враховуючи наступне.

Як вже зазначалось, судом було встановлено, що спірне нерухоме майно є власністю держави в особі Міністерства оборони України та перебуває в господарському віданні Концерну "Військторгсервіс".

В свою чергу, апелянтом не доведено обставин відчуження з 2004р. державою зазначеного майна на користь інших осіб. Отже, товариству з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" не належало вказане майно на праві власності, зокрема, і станом на дату укладення договору оренди.

Відповідно вказані вище доводи апелянта про необхідність укладення додаткової угоди через зміну орендодавця є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення у даній справі та відповідно задоволення позовних вимог за первісним позовом.

Організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності врегульовано Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Згідно ч.1 ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) об'єктами оренди за цим Законом є: цілісні майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць). Цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання. У разі виділення цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства складається розподільчий баланс. Грошові кошти та цінні папери з урахуванням дебіторської та кредиторської заборгованості орендодавець надає орендареві на умовах кредиту за ставкою рефінансування Національного банку України, а інші оборотні матеріальні засоби викуповуються орендарем. Порядок викупу оборотних матеріальних засобів та використання грошових коштів, одержаних від їх викупу, а також грошових коштів, наданих орендареві на умовах кредиту відповідно до цієї статті, визначаються Кабінетом Міністрів України; нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств; майно, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації); захисні споруди цивільного захисту із збереженням їх цільового призначення, крім зазначених у частині другій цієї статті.

Органи, яким надано право бути орендодавцями державного та комунального майна, визначено статтею 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також майна, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), крім майна, яке належить до майнового комплексу Національної академії наук України, орендодавцями можуть бути Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва.

Підприємства державної форми власності мають право бути орендодавцями, як правило, тільки щодо окремого індивідуально визначеного майна та нерухомого майна площею до 200 кв. м, а для того, щоб підприємство мало право передати в оренду структурний підрозділ (філію, цех, дільницю) або нерухоме майно (будівлю, споруду, приміщення) площею понад 200 кв. м, воно (підприємство) повинно одержати дозвіл Фонду державного майна України, його регіонального відділення, представництва. Якщо майно перебуває у власності Автономної Республіки Крим або у комунальній власності, то такий дозвіл може бути наданий органом, зазначеним в абзаці третьому статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Отже, з наведеного вбачається, що чинним на момент укладання спірного правочину законодавством було визначено чіткий перелік осіб, які мають право передавати державне майно в оренду, - виступати орендодавцями за відповідними договорами.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" до осіб, які мають право передавати державне майно в оренду не належить.

Так, станом на 10.11.2016р. (дата укладання спірного договору оренди) у товариства з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" було відсутнім право на передачу в оренду товариству з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" нерухомого майна - нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м.Київ, пров.Бородянський,3.

При цьому, з метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, ухвалами від 12.05.2017р., від 08.06.2017р., від 17.07.2017р. судом першої інстанції було зобов'язано товариство з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" надати докази наявності правових підстав передання позивачу за первісним позовом в оренду нежитлових приміщень згідно договору від 10.11.2016р.

Проте, належних та допустимих доказів наявності права на передання нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м.Київ, пров.Бородянський,3, товариством з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" не надано.

Як вже зазначалось, об'єктом оренди за договором від 10.11.2016р. є нерухоме майно, що належить державі в особі Міністерства оборони України, а в матеріалах справи відсутні докази наявності станом на момент укладання спірного правочину у товариства з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" права передання нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м.Київ, пров.Бородянський,3, в найм.

Крім цього, як вказано у п. 2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" вирішуючи спори, пов'язані з укладенням договору оренди державного майна, господарські суди повинні з'ясовувати, чи додержано визначений статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядок укладення відповідного договору, в тому числі щодо погодження з органом, уповноваженим управляти майном, та органом Антимонопольного комітету України питання про передачу майна в оренду.

Статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено порядок укладення договору оренди.

Так, фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України (далі - матеріали), відповідному орендодавцеві, зазначеному у статті 5 цього Закону. У разі надходження до орендодавця заяви про оренду цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), орендодавець, за умови відсутності заборони на передачу майна в оренду, у п'ятиденний строк після дати реєстрації заяви надсилає копії матеріалів органу, уповноваженому управляти відповідним майном, який розглядає подані йому матеріали і протягом п'ятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди. Якщо орендодавець не одержав у встановлений термін висновків органу, уповноваженого управляти державним майном, дозволу, відмови чи пропозицій від органу, уповноваженого управляти відповідним майном, укласти договір оренди нерухомого майна з бюджетною установою, організацією, висновків органу Антимонопольного комітету України, укладення договору оренди вважається з цими органами погодженим. Орендодавець відмовляє в укладенні договору оренди в разі, якщо орган, уповноважений управляти майном, не дає згоди на укладення договору оренди.

Отже, щодо державного майна законодавцем визначено обов'язок орендодавця погоджувати його передачу в оренду фізичним та юридичним особам з органом, що здійснює управління відповідним державним майном. При цьому, відмова органу управління майном в погодженні укладення договору оренди є підставою для відхилення орендодавцем пропозиції орендаря щодо укладення договору оренди державного майна.

У даному випадку, не було погоджено передачу спірного нерухомого майна в оренду товариству з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" з органом, який здійснює управління державним майном, що в свою чергу є порушенням, визначеного статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", порядку укладення договору оренди державного майна.

У наведеному контексті, враховуючи належність спірного майна до державної власності, а також з огляду на відсутність у товариства з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" прав на передачу цього майна в оренду та допущення порушення порядку укладення спірного правочину, не погодження апелянта із визначеною судом першої інстанції площею спірного майна не можуть вплинути на висновок про наявність підстав для визнання договору недійсним.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про задоволення вимог за зустрічним позовом в частині визнання недійсним договору оренди від 10.11.2016р., укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" та товариством з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус".

Відповідно враховуючи визнання недійсним вказаного договору оренди вимоги первісного позову про укладення додаткової угоди до нього є такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно доводів апелянта про необґрунтованість відмови суду першої інстанції у затвердженні мирової угоди, укладеної між позивачем за первісним позовом та Фондом державного майна України, слід зазначити наступне.

Згідно п. 3.19 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" одним із способів вирішення господарського спору є мирова угода сторін, яка може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмета позову (частини перша і третя статті 78 ГПК). Мирова угода підписується особами, уповноваженими представляти сторони в господарському суді (стаття 28 ГПК).

Мирова угода може бути укладена і стосовно певної частини позовних вимог.

Умови мирової угоди мають бути викладені чітко й недвозначно з тим, щоб не виникало неясності і спорів з приводу її змісту під час виконання.

Суддя має роз'яснити сторонам процесуальні наслідки припинення провадження зі справи, зазначивши про це в ухвалі.

В ухвалі про затвердження мирової угоди у резолютивній частині докладно й чітко викладаються її умови і зазначається про припинення провадження у справі (пункт 7 частини першої статті 80 ГПК), а також вирішуються питання, пов'язані з судовими витратами у справі. Затвердження судом мирової угоди з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розглядатися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження.

Господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору. Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов'язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов'язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини однозначно врегульовані законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

Укладення мирової угоди, як способу реалізації процесуальних прав, є правом сторони, яке, свою чергу згідно процесуального Закону неможливо реалізувати якщо такі дії суперечать законодавству або це призводить до порушення чиїх - небудь прав і охоронюваних законом інтересів.

У даному випадку, затвердження мирової угоди, яка стосується внесення змін до договору оренди (обставини недійсності якого були встановлені судом) могло призвести до порушення державних інтересів, оскільки спірне майно є державною власністю, а також до порушення прав позивача за зустрічним позовом та прав Міністерства оборони України.

При цьому, слід зазначити, що внесення змін до договору, який має ознаки недійсності, є неприпустимим.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає висновок місцевого господарського суду в частині відмови у затвердженні мирової угоди обґрунтованим.

Крім цього, саме з наведених вище підстав апеляційним судом відмовляється у задоволенні заяви позивача за первісним позовом про затвердження мирової угоди, поданої до апеляційного суду.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити також наступне.

Так, виходячи з положень ч. 2 ст. 192 Господарського процесуального кодексу України сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву.

В свою чергу, до апеляційного суду було подано заяву про затвердження мирової угоди лише за підписом представника однієї сторони - позивача за первісним позовом.

Фонд державного майна України жодних відповідних заяв до апеляційного суду не подавав.

У будь-якому випадку, оскільки затвердження мирової угоди може призвести до порушення державних інтересів, а також прав позивача за зустрічним позовом та прав Міністерства оборони України (про що вже вказано вище), заява скаржника про затвердження мирової угоди задоволенню не підлягає.

Щодо задоволення судом першої інстанції зустрічних позовних вимог "Концерну "Військторгсервіс" про витребування з чужого незаконного володіння та повернення до державної власності в особі Міністерства оборони України у господарське відання Концерну "Військторгсервіс" об'єктів оренди за договором оренди від 10.11.2016р., слід зазначити наступне.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Правом власності у розумінні ст. 316 Цивільного кодексу України є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (віндикаційний позов).

У спорах про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів, в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором.

Таким чином до предмету доказування у даній справі входить наявність права у позивача за зустрічним на спірне майно та факт володіння відповідачем зазначеним майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором.

З приводу наявності у позивача за зустрічним позовом права на витребування майна з чужого незаконного володіння слід зазначити, що

Як вже зазначалося, судовими актами у справах №910/20638/13 та №910/3992/16, було встановлено, що спірні нежитлові приміщення, розташовані в м. Києві, Бородянський пров.3, належать до державної власності та були передані наказом Міністра оборони України Концерну "Військторгсервіс" на праві господарського відання.

За приписами ст.136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Також, згідно інформаційної довідки №77960729 від 10.01.2017р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна 15.11.2016р. до реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про реєстрацію власності держави в особі Міністерства оборони України на адміністративну будівлю літ.А, загальною площею 1372,4 кв.м.; диспетчерську, літ.В, загальною площею 178,7 кв.м.; склад №1, літ. Б, загальною площею 4334,8 кв.м.; склад №2, літ. Г, загальною площею 285,4 кв.м.; склад №3, літ. Д, загальною площею 361,5 кв.м.; склад №4, літ.Ж, загальною площею 45,9 кв.м.; склад №5, літ. З, загальною площею 1502,8 кв.м.; склад №6, літ. Л, загальною площею 3262,0 кв.м.; котельню, літ. І, загальною площею 208,2 кв.м.; їдальню, літ. К, загальною площею 999,8 кв.м.; електричну підстанцію, літ. Е, загальною площею 23,3 кв.м.

У вказаній довідці зазначено, що зазначені об'єкти нерухомого майна закріплені за Концерном "Військторгсервіс" на праві господарського відання.

Враховуючи встановлення обставин перебування у Концерні "Військторгсервіс" спірного майна на праві господарського відання, у позивача за зустрічним позовом наявне право на витребування майна з чужого незаконного володіння.

В свою чергу, як було встановлено судом вище, на підставі договору оренди від 10.11.2016р. товариством з обмеженою відповідальністю "ІнтерІнвестГруп" було передано товариству з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" нежитлові приміщення, розміщені за адресою: 03142, м. Київ, пров. Бородянський, 3.

Враховуючи визнання недійсним вказаного договору оренди, товариство з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" утримує це майно без відповідної правової підстави. При цьому, позивач за первісним позовом не заперечив перебування у нього спірного майна на даний час.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог Концерну "Військторгсервіс" в частині витребування з чужого незаконного володіння та повернення до державної власності в особі Міністерства оборони України у господарське відання Концерну "Військторгсервіс" об'єктів оренди за договором оренди від 10.11.2016р., а саме нерухомого майна - нежитлових приміщень загальною площею 12574,80 кв.м., розміщених за адресою: 03142, м. Київ, пров. Бородянський, 3.

Стосовно доводів скаржника про неправомірність визначення місцевим господарським судом площі приміщень, які підлягають поверненню (12574,80 кв.м. замість 12 354,90 кв.м. переданих ТОВ "Фортуна Інцитатус" за договором оренди від 10.11.2016р.), слід зазначити наступне.

Так, у договорі та акті приймання - передавання майна від 10.11.2016 дійсно значиться загальна площа приміщень, які передаються в оренду 12 354,90 кв.м. Проте, вказано адресу без зазначення, що передається лише частина приміщень з цілісного майнового комплексу по вказаній адресі та без зазначення, які саме конкретно окремі об'єкти та їх площа були передані орендарю та на підставі яких документів було визначено технічні характеристики майнового комплексу.

В свою чергу, позивач за зустрічним позовом визначаючи квадратуру та перелік об'єктів нерухомості надав до суду першої інстанції, зокрема, і копії технічних паспортів по кожному об'єкту.

Відповідно до даних технічних паспортів загальна площа витребуваного майна складає саме 12 574,80 кв.м., а не 12 354,90 кв.м., як вказує апелянт.

Отже, визначена судом першої інстанції загальна площа спірного майна є правильною, а доводи скаржника наведеного не спростовують.

Також, є необґрунтованими посилання апелянта на те, що судом першої інстанції задоволено позовну вимогу Концерну "Військторгсервіс" щодо витребування майна на користь третьої особи - Міністерства оборони України, оскільки судом було вирішено, зокрема, повернути спірне майно до державної власності в особі Міністерства оборони України у господарське відання Концерну "Військторгсервіс".

Враховуючи вищевикладене, задоволення місцевим господарським судом вимоги про витребування з чужого незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" та повернення до державної власності в особі Міністерства оборони України у господарське відання Концерну "Військторгсервіс" об'єктів оренди за договором оренди від 10.11.2016р. визнається колегією суддів обґрунтованим.

Доводи апелянта про необґрунтованість відхилення судом першої інстанції клопотань про зупинення провадження у даній справі до вирішення пов'язаних із нею справ №826/18756/16 та №826/18757/16, що розглядаються в Окружному адміністративному суді міста Києва, підставою для скасування оскаржуваного рішення бути не можуть з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи подані клопотання, заявник посилався на те, що у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебувають справи: №826/18756/16 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" до приватного нотаріуса Барамія Ніно Геннадівни про визнання протиправними дій, а саме реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна - майновий комплекс, що знаходиться за адресою: м.Київ, пров.Бородянський, 3; №826/18757/16 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" до державного реєстратора Кендзьори Вікторія Ярославівни Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними дій з внесення 26.10.2016р. запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно майнового комплексу за адресою: м.Київ, пров.Бородянський, 3.

На думку заявника, у разі скасування державної реєстрації права власності на спірне майно, його витребування на користь Концерну "Військторгсервіс" буде неможливим, оскільки згідно ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і лише на підставі даних відомостей вчиняються будь-які дії щодо речових прав на нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для зупинення провадження у даній справі, з огляду на наступне.

За приписами ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній станом на час розгляду судом першої інстанції клопотання) господарський суд зупиняє провадження по справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Зупинення провадження у справі, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у справі, тобто закінчення строку визначається вказівкою на подію. Крім того, перелік підстав відкладення розгляду справи не є вичерпним, а зупинити провадження у справі господарський суд може лише з підстав, установлених законом.

Господарський суд повинен зупинити провадження у справі за наявності інформації про розгляд іншої справи, незалежно від заяв учасників судового процесу. Така інформація підтверджується тільки судовими документами: ухвалами, рішеннями, постановами судів, позовними заявами, скаргами.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясовувати як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом та чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи. Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог.

За приписами ч.1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав.

Таким чином, оскарження реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на спірне майно жодним чином не перешкоджає розгляду даної справи, оскільки обставини правомірності чи неправомірності відповідних реєстраційних дій, що будуть встановлені в межах вказаних справ, жодним чином не можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі та відповідно не спроможні спростувати обставин незаконного володіння товариством з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" спірним майном з огляду на недійсність укладеного між відповідачами за зустрічним позовом договору оренди.

Враховуючи наведені підстави, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив вказані клопотання про зупинення провадження у справі.

Із аналогічних підстав апеляційним судом відхиляються клопотання апелянта про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішеннями у справах №826/18756/16 та №826/15139/17 (предмети позовів - про визнання протиправними дій та скасування державної реєстрації), що розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У даному випадку, така об'єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення інших справ №826/18756/16 та №826/15139/17 відсутня з огляду на вищевикладені підстави.

Слід також зазначити, що провадження у справі №826/15139/17 було відкрито після прийняття Господарським судом міста Києва оскаржуваного у даній справі рішення.

Відтак, відповідних обставин на час прийняття оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва не існувало.

Апеляційний перегляд рішення Господарського суду міста Києва з урахуванням обставин, встановлених у справі №826/15139/17, фактично призвів би до перегляду справи по суті на основі зовсім інших фактичних та правових підстав, що є недопустимим на стадії апеляційного провадження відповідно до вимог ГПК України.

Таким чином, колегією суддів відмовляється у задоволені вказаних клопотань.

Щодо вимог зустрічного позову в частині усунення перешкод у користуванні майном, які було вірно залишено судом першої інстанції без задоволення, слід зазначити наступне.

За приписами ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).

Відповідно до положень статей 391 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача (п.33 Постанови №5 від 07.02.2014р. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав").

Одночасне пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про усунення перешкод у користуванні майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння) є неправомірним, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 17.02.2016р. та від 18.01.2017р. по справах №6-2407цс15 та №6-2723цс16 та у листі від 01.07.2013р. "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ".

За наведених обставин, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову Концерну "Військторгсервіс" в частині усунення перешкод у користуванні майном.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача за первісним позовом (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна Інцитатус" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2017 у справі №910/5005/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача за первісним позовом у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 23.04.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко