ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2018 р. Справа № 922/3639/17

Колегія суддів у складі: головуючого судді Бородіної Л.І., судді Лакізи В.В., судді Шутенко І.А.,

за участю секретаря судового засідання Євтушенка Є.В.

за участю представників:

від позивача - Грєнков І.В. - за довіреністю від 04.01.2018 №08-21/42/2-18;

від відповідача - Шишлов О.М.- адвокат (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 30.10.2017 серії СМ №000497) - на підставі ордеру серії СМ №011 від 22.02.2018 та договору про надання правової допомоги 22.02.2018,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інгула", м. Харків,

на рішення господарського суду Харківської області від 14.12.2017 (суддя Жигалкін І.П.), ухвалене о 12 год. 00 хв. в м. Харкові, повний текст якого складений 18.12.2017,

у справі №922/3639/17

за позовом: Харківської міської ради, м. Харків,

до відповідача: ТОВ "Інгула", м. Харків,

про стягнення 373204,55 грн.

ВСТАНОВИЛА:

27.10.2017 Харківська міська рада звернулася до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з ТОВ "Інгула" безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 373204,55 грн. та 5598,07 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.12.2017 позов задоволено повністю; стягнуто з ТОВ «Інгула» на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати в сумі 373204,55грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 5598,07грн. (а.с.53-56).

Рішення суду з посиланням на ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 1212-1214 Цивільного кодексу України, ст.ст. 120, 125, 206 Земельного кодексу України, ст.ст.14, 228 Податкового кодексу України мотивовано тим, що Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 10.10.2017 здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що відповідач використовує земельну ділянку загальною площею 0,0341 га по вул. Сумській, 37-Д у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (магазину), право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Проте, за відповідачем не зареєстровано право власності чи користування на цю земельну ділянку. Місцевий господарський суд дійшов висновку, що відповідач користується спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, а тому зобов'язаний відшкодувати позивачеві всі доходи, які він одержав або міг одержати від цього майна. Також суд зазначив, що відповідач, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою, фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив належне йому майно (кошти від орендної плати).

ТОВ "Інгула" з рішенням місцевого господарського суду не погодилось та 23.02.2018 звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 14.12.2017 у справі №922/3639/17 і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує на те, що при вирішенні даного спору по суті, господарський суд першої інстанції не забезпечив відповідачу можливості реалізувати його процесуальні права, оскільки розглянув справу за відсутності його повноважного представника. Також, на думку скаржника, для застосування положень статей 1212, 1213, 1214 ЦК України має бути доведено факт протиправності дій відповідача, проте звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 373204, 55 грн. ґрунтується на наявності лише теоретичних тверджень позивача стосовно можливості здійснення господарської діяльності ТОВ «Інгула», що унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень ст.ст. 1212, 1213, 1214 ЦК України.

27.02.2018 відповідачем надані доповнення до апеляційної скарги разом з документами на підтвердження зазначених обставин (т.2,а.с.97-100).

Відзивом від 15.03.2018 Харківська міська рада просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому зазначає, що: по-перше, судом дотримано вимог процесуального права та повідомлено відповідача про час і місце розгляду справи; по-друге, ТОВ «Інгула», набувши право власності на об'єкт нерухомості, розташований на земельній ділянці комунальної власності, належним чином не оформило правовідносини щодо користування земельною ділянкою; по-третє, відповідно до вимог чинного законодавства використання землі в України є платним; по-четверте, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальним інститутом цивільного права. З часу виникнення права власності на нерухоме майно у відповідача виник обов'язок укласти та зареєструвати договір оренди не земельну ділянку, на якій розташований вказаний об'єкт, який виконаний відповідачем не був, у зв'язку з чим відповідач без законних підстав зберіг у себе майно - кошти від орендної плати.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав вимоги апеляційної скарги та просив скасувати рішення господарського суду Харківської області від 14.12.2017 у справі №922/3639/17 і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги та просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила таке.

Згідно відомостей, що містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, 30.03.2011 до Реєстру прав власності на нерухоме майно внесений запис №29854483, згідно з яким власником нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 295,9 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Сумська, будинок 37-Д, м. Харків, є ТОВ «Інгула» на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2011 №656 (а.с.14,15).

Листом від 17.07.2017 Головне Управління Держгеокадастру у Харківській області повідомило Департамент територіального контролю Харківської міської ради про те, що у відділі не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельну ділянку, яка зазначена на доданій до листа схемі по вул. Сумській, 37-Д (а.с.16).

У листі від 14.07.2017 Департамент земельних відносин зазначив, що на земельну ділянку по вул. Сумській, 37-Д, обліковується договір оренди землі, укладений з ПП «Блеск» строком до 23.01.2007, державна реєстрація якого скасована 28.10.2009 (а.с.17).

10.10.2017 головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради здійснені заходи самоврядного контролю щодо дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 37-Д, за участю інженера-геодезиста та інженера-землевпорядника, за результатами яких складений акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 37-Д, у якому зазначено, що ТОВ «Інгула» з 31.03.2011 по теперішній час використовує земельну ділянку площею 0,0341га по вул. Сумській, 37-Д у м. Харкові без виникнення права власності /користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. 125 ЗК України (а.с.22-27).

27.10.2017 Харківська міська рада звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до ТОВ «Ігула» про стягнення на її користь безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 373204,55грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач, набувши право власності на об'єкт нерухомості, розташований на земельній ділянці комунальної власності, належним чином не оформив правовідносини щодо користування земельною ділянкою та у період з 01.10.2014 по 30.09.2017 не сплачував плату за користування земельною ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі. У зв'язку з цим, з посиланням на статті 1212-1214 ЦК України, позивач вважає, що відповідач зберіг кошти, не сплачуючи орендну плату за користування земельної ділянки, за відсутності укладеного договору, тим самим збільшив вартість власного майна, а позивач втрачає належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження саме коштів у розмірі орендної плати відповідачем за рахунок позивача. Розмір збережених відповідачем коштів від безпідставно набутого майна, який підлягає відшкодуванню, розрахований виходячи з розміру орендної плати за землю та становить 373204,55грн. (а.с.4-7).

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.12.2017 у справі № 922/3639/17 позов задоволено повністю з підстав, зазначених вище (а.с.53-56).

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Предметом позову у даній справі є стягнення безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати, що становить 373204,55грн., за користування земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючих документів на неї, на підставі статей 1212-1214 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 181 ЦК України встановлено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно з частиною 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною 1 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частини 1 статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України).

Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Так, за приписами частини 5 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Вищезазначені норми права відображають загальний принцип цілісності об'єкта нерухомого майна із земельною ділянкою, на якій він розташований. Набуття земельної ділянки відповідачем обумовлюється набуттям права власності на будівлю, розташовану на земельній ділянці, без якої існування будівлі та її використання є неможливим.

Таким чином, з урахуванням приписів статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України право власності на житловий будинок, будівлю, споруду є безумовною підставою для виникнення права користування земельною ділянкою під відповідним нерухомим майном, яке має бути оформлено відповідним чином з урахуванням приписів статті 126 ЗК України.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, у ТОВ "Інгула" на підставі цивільно-правової угоди - договору купівлі-продажу від 30.03.2011, виникло право власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Сумська, буд. 37-Д, тобто останній має законодавчо визначене право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля.

Відповідно до частини 1 статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

З системного аналізу приписів Цивільного та Земельного кодексів України вбачається, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов'язок оформити та зареєструвати речове право на земельну ділянку, розташовану під об'єктом нерухомості.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Отже, за змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сам по собі факт відсутності оформлення права на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт нерухомого майна відповідача у справі (користувача земельною ділянкою), не може бути підставою для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, оскільки право на користування земельною ділянкою в силу приписів ЦК України та ЗК України набувається в момент набуття права власності на будівлю, розташовану на цій земельній ділянці.

Оскільки у відповідача не виникло правової підстави в силу закону чи будь-яких цивільних відносин із перерахування спірних коштів позивачу, такий обов'язок у нього не виник і з позову у даній справі. При цьому судом взято до уваги відсутність відомостей про існування договору або будь-якої іншої угоди, укладеної між сторонами, умовами якої передбачалось би, що позивач сплачує податок на землю, а відповідач зобов'язується компенсувати ці витрати.

Враховуючи положення статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про невідповідність обраного позивачем способу захисту його прав як власника спірної земельної ділянки, шляхом подання позовної заяви з підстав, визначених ст.ст. 1212-1214 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 №922/1340/17 та від 16.03.2018 у справі №922/2661/16.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 13 ЦК України встановлено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно пункту д частини 1 статті 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно зі статтею 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами.

Отже, власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 ЗК України.

Відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно із статтею 22 ЦК України збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Проте, притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності. При цьому складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб'єкт та об'єкт правопорушення, а також суб'єктивна та об'єктивна сторони.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутністю хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Проте, суд апеляційної інстанції, встановивши, що належним способом захисту порушеного права позивача у правовідносинах, що склались між сторонами спору, є стягнення збитків, позбавлений можливості розглянути спір, змінивши предмет та підстави позову, оскільки це призведе до порушення основоположних принципів господарського судочинства, зокрема таких, як рівність учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін, у т.ч. щодо надання доказів на підтвердження всіх елементів складу правопорушення та спростування наданих доказів відповідачем.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити про безпідставність доводів відповідача про те, що господарський суд першої інстанції не забезпечив відповідачу можливості реалізувати його процесуальні права та розглянув справу за відсутності його повноважного представника, оскільки в судовому засіданні апеляційної інстанції представник скаржника підтвердив правильність визначення позивачем юридичної адреси ТОВ «Інгула», яка міститься з Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а матеріали справи місять належні докази надсилання відповідачу ухвали про порушення провадження у справі від 30.10.2017 та ухвал місцевого господарського суду про відкладення розгляду справи від 14.11.2017 та від 05.12.2017 за вказаною адресою, які повернулись на адресу місцевого господарського суду з відміткою ПАТ «Укрпошта» «за закінченням терміну зберігання». При цьому представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції не навів будь-яких обґрунтувань в підтвердження наявності об'єктивних причин неможливості отримання ухвал місцевого господарського суду, що в сукупності свідчить про вчинення судом всіх необхідних дій для повідомлення сторін про час та місце розгляду справи та неналежне користування відповідачем своїми процесуальними правами.

Крім того, суд апеляційної інстанції не приймає до розгляду та не надає правової оцінки доказам, які подані відповідачем суду апеляційної інстанції, оскільки в порушення частини 3 статті 269 ГПК України відповідач не надав належних доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Доводи відповідача про те, що він не знав про розгляд справи, а тому не міг надати відповідні докази на підтвердження своїх заперечень, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки неналежне користування своїми правами та неотримання поштової кореспонденції без будь-яких на то підстав не є об'єктивною причиною неможливості подання доказів.

На підставі викладеного, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарським судом Харківської області не встановлено підстав виникнення спірних правовідносин, рішення місцевого господарського суду прийнято без дотримання вимог матеріального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу ТОВ «Інгула» слід задовольнити, рішення місцевого господарського суду від 14.12.2017 у справі №922/3639/17 слід скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по справі покладаються на позивача - Харківську міську раду, м. Харків.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п.2 ч.1 ст.275, п.п.3,4 ч.1 ст.277, ст.ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Харківський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інгула" задовольнити.

2.Рішення господарського суду Харківської області від 14.12.2017 у справі №922/3639/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

3. Стягнути з Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, 7, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інгула» (61060, м. Харків, проспект Льва Ландау, будинок 171-А, код ЄДПРОУ 37576535) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 8397,11грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24.04.2018

Головуючий суддя Л.І. Бородіна

Суддя В.В. Лакіза

Суддя І.А. Шутенко