ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2018 р. Справа №917/1945/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу позивача – Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ, (вх.№458П/1-40) на рішення господарського суду Полтавської області від 08.02.2018 року у справі №917/1945/17 (прийняте суддею Білоусов С.М. у приміщенні господарського суду Полтавської області; повний текст рішення складено 14.02.2018 року),

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№29)», с.Божківське, Полтавська область,

про стягнення 37122,39 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№29)» на свою користь заборгованість у загальній сумі 37122,39 грн., у тому числі: пеня у сумі 21425,25 грн., 3% річних у сумі 1368,50 грн., інфляційні втрати у сумі 14328,64 грн. Крім того позивач просив суд стягнути на свою користь з відповідача суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач здійснював несвоєчасно оплату за переданий газ, чим порушив умови господарського зобов’язання, зокрема, п. 6.1 договору №4041/15-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу від 23.12.2014 року.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 08.02.2018 року по справі №917/1945/17 позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№29)» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 10712,63 грн. пені, 1368,50 грн. 3% річних, 14328,64 грн. інфляційних втрат та 1600,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідач прострочив проведення оплати поставленого позивачем природного газу, тому, у відповідності до приписів чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені, інфляційних та трьох відсотків річних, розрахунок яких перевірено, є обґрунтованими.

Судом першої інстанції було також розглянуто клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій та задоволено його частково (зменшив розмір стягуваної пені на 50%) з наступних підстав: відповідачем повністю було сплачено спожитий природний газ до подачі позову, строки прострочення оплати є незначними, відповідач є державним підприємством, яке здійснює професійно-технічне навчання засуджених, поставлений за договором газ використовувався для вироблення теплової енергії державній установі, матеріальне становище відповідача є скрутним.

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального права, на неповне з’ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 08.02.2018 року в частині відмови в задоволені позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 10712,63 грн. та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги апелянт просить покласти на відповідача.

Апелянт вважає, що при вирішення питання щодо зменшення пені суд повинен був об’єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, а не лише відповідача, причини неналежного виконання або невиконання зобов’язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення. Проте, в оскаржуваному рішення зазначено, що суд, зменшуючи розмір неустойки, виходив з інтересів сторін, однак незрозумілим є, які саме інтереси сторін було враховано, зокрема, не враховано інтереси позивача. Також, як вказує скаржник, судом не було з’ясовано, чи були заподіяні позивачу збитки неналежним виконанням зобов’язання та не було оцінено розмір таких збитків.

Позивач також зазначає, що суд першої інстанції при винесенні рішення у справі, порушив ст. 233 Господарського кодексу Украйни та ст.551 Цивільного кодексу України, надавши перевагу аргументам відповідача, не врахувавши ступінь виконання зобов’язання та майновий інтерес позивача. Вказане на думку позивача свідчить про порушення його права на справедливий суд.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.03.2018 відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, встановлено строк відповідачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи – за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач – разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи повідомлень відділення зв’язку, копію вищевказаної ухвали суду від 19.03.2018 року позивачем отримано 23.03.2018 року, відповідачем – 24.03.2018 року.

Однак станом на 22.04.2018 року клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Відповідач електронною поштою (від 29.03.2018 року), а в подальшому через канцелярію суду (від 02.04.2018 року вх.№2591) надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв’язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

У ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

23.12.2014 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець, позивач у справі) та Державним підприємством «Сільськогосподарське підприємство Краківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області (№29)» (змінено назву – Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№29)», покупець, відповідач у справі) укладено договір купівлі-продажу природного газу №4041/15-ТЕ-24 із подальшими додатковими угодами, які укладалися у 2015 році і якими сторони встановлювали ціну природного газу, що постачається, та порядок визначення цієї ціни (а.с.14-24).

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу впродовж січня 2015 – грудня 2015 природний газ на загальну суму 149719,75 грн. Зазначене підтверджується підписаними обома сторонами актами приймання-передачі природного газу (а.с.25-29).

Відповідно до пункту 6.1 договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідач свої зобов’язання за договором щодо оплати природного газу виконав, сплативши вартість поставленого газу, але при цьому ним порушено строки оплати, встановлені пунктом 6.1 договору. Зазначене підтверджується бухгалтерською випискою з балансового рахунку сальдо по підприємству відповідача та випискою по операціях, випискою з 01.12.2014 по 30.09.2016 (а.с.30-31).

Пунктом 7.2 договору встановлено, що в разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору, він зобов’язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з п. 9.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років, що узгоджується з приписами ст. 259 Цивільного кодексу України.

В межах вищевказаного строку позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача передбачених законом та договором нарахувань на суму простроченої оплати. А саме, як вбачається з доданого до позовної заяви розрахунку (а.с.10 – 13), позивач нарахував відповідачу 21425,25 грн. - пені, 14328,68 грн. інфляційних втрат та 1368,50 грн. – 3% річних.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського Кодексу України).

Правові наслідки порушення зобов’язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Частина 2 статті 343 Господарського кодексу України визначає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача згідно вимог чинного законодавства, умов договору та обставин оплат, дійшов обґрунтованого висновку про вірність розрахунку і належності сум пені у розмірі 21425,25 грн., 3% річних у розмірі 1368,50 грн. та 14328,64 грн. інфляційних втрат.

Разом з тим, місцевим господарським судом було задоволено клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій та зменшено розмір стягуваної пені на 50%, з чим не погоджується позивач в апеляційній скарзі.

Надаючи оцінку аргументам місцевого господарського суду у відповідності до підпункту б) пункту 2 частини 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів ст.269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає, що з висновками суду першої інстанції слід погодитися з наступних підстав.

Частиною 3 ст.551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. А відповідно до ч.1 ст.233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Тобто, згідно з вищенаведеними приписами чинного законодавства, місцевим господарським судом при зменшенні розміру неустойки (зокрема, пені) має бути враховано майнові та інші інтереси обох сторін.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

В обґрунтування клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій відповідачем було зазначено, що підприємство засноване на державній власності, належить до сфери управління Міністерства юстиції України, входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України та утворене з метою залучення засуджених, які відбувають покарання в установах виконання покарань Державної кримінально-виконавчої служби України до суспільно-корисної праці, забезпечення їх професійно-технічного навчання. Відповідач вказує на скрутне фінансове становище у 2015 році (довідку щодо надходження та використання коштів за 2014 - 2015 року залучено до матеріалів справи), та вважає, що термін прострочки виконання зобов'язань по договору з оплати вартості отриманого природного газу не є значним. Виробнича діяльність даного підприємства спрямована на забезпечення засуджених суспільно корисною працею, а не на отримання прибутку, і водночас діяльність даного підприємства значно зменшує навантаження на державний бюджет, оскільки в результаті залучення засуджених до праці отримується певна продукція, реалізація якої дає можливість спрямувати кошти на утримання засуджених, при цьому в умовах економічної кризи, зростання тарифів на енергоносії, цін на матеріали тощо фінансовий стан відповідача значно погіршився; стягнення неустойки в заявленій сумі негативно позначиться на рівні матеріального забезпечення відповідача та призведе до додаткових витрат із державного бюджету.

Також у ході розгляду справи місцевим господарським судом на підставі наявних у справі доказів було встановлено, що відповідачем повністю було сплачено спожитий природний газ до подачі позову, строки прострочення оплати є незначними. При цьому, матеріальні втрати кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами повністю компенсуються позивачеві у вигляді стягнення з відповідача 1368,50 грн. 3% річних, та 14328,64 грн. інфляційних втрат.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов’язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 року №7-рп/2013).

Місцевий господарський суд приймаючи оскаржуване рішення про зменшення розміру стягуваної пені врахував повне (100%) виконання відповідачем зобов’язань за договором, скрутне фінансове становище відповідача, а також те, що дії відповідача щодо несвоєчасного виконання прийнятих на себе зобов’язань за договором не мали негативних наслідків у вигляді збитків. Позивачем всупереч ст. 74-79 Господарського процесуального кодексу України не доведено та необґрунтовано, що ним у зв’язку з невиконанням відповідачем зобов’язання понесено збитки (їх розмір).

Виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 2 Господарського процесуального кодексу України та ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме - справедливості, добросовісності та розумності судом першої інстанції при прийнятті рішення про зменшення пені враховано також і інтереси позивача, зокрема клопотання задоволено частково та зменшено розмір стягуваної пені на 50%, а не на 90%, як просив відповідач, тобто фактично рівною мірою дотримано прав та інтересів обох сторін у справі.

Інших аргументів, що могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, апелянтом не наведено.

За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 Господарського процесуального кодексу України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов’язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв’язку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 08.02.2018 року по справі №917/1945/17 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 13, 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, ч.6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 08.02.2018 року у справі №917/1945/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Ільїн О.В.