КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2018 р. Справа№ 910/17049/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання : Вайнер Є.І.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 23.04.2018

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання Азот"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 (повний текст складено - 12.12.2017)

у справі №910/17049/17 (суддя - Усатенко І.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання Азот"

до Публічного акціонерного товариства " Українська залізниця "

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року Приватне акціонерне товариство "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення безпідставно набутих грошових кошів у розмірі 1 440 420,24 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідачем було безпідставно списано з його рахунку вартість перевезення у розмірі 1440420,24 грн., яке не відбулось, у зв»язку з чим просить стягнути з відповідача вказану грошову суму на підставі ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/17049/17 у задоволені позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем обрано спосіб захисту, який не відповідає приписам ст.16 Цивільного кодексу України і ст. 20 Господарського кодексу України та прямо суперечить умовам укладеного сторонами договору. При цьому, суд визнав, що між сторонами у цьому спорі виникли господарські правовідносини, які регулюються нормами зобов'язального права, що застосовуються до окремих видів угод, а договірний характер цих правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК України. Тому зазначені грошові кошти не можуть бути витребувані у відповідача як безпідставне збагачення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи; порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції не вірно кваліфіковані відносини між сторонами, через що не застосовані належні норми. Також зазначає, що позивачем було застосовано норму ст. 1212 ЦК України, оскільки порушення права позивача, викликане безпідставним набуттям відповідачем права власності на кошти, що належать позивачу і не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту, оскільки відсутній договірний характер правовідносин перевезення вантажу за договорами перевезення, оформленими залізничними накладними.

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушень, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення слід залишити без змін. Звернув увагу на те, що спірні правовідносини, які виникли на підставі укладеного між сторонами договору, тобто мають договірний характер, виключають можливість застосування положення ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/17049/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Сулім В.В.

Вказана судова колегія розпочала розгляд справи спочатку і прийняла постанову у даній справі.

В судове засідання 23.04.2018 з'явився представник позивача, який надавав свої пояснення, підтримував доводи, що викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду міста Києва скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в призначене судове засідання не з'явився, причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв'язку з чим, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи без участі представника відповідача.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду міста Києва зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 23.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (виконавець) та Приватним акціонерним товариством "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" (вантажовласник) укладено договір №ДФ/30011 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізничним транспортом послуги.

Відповідно до п. 1.1 договору предметом договору є надання виконавцем вантажовласнику послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів, та проведення розрахунків за ці послуги. Вантажовласник зобов'язується пред'являти виконавцю у визначені терміни місячні плани перевезень, заявки на подачу вагонів (контейнерів) та здійснювати навантаження (вивантаження) вантажів, що відправляються ним, або прибувають на його адресу. Передача замовлень на перевезення вантажовідправниками та їх узгодження залізницею здійснюється через автоматизовану систему "Месплан" (АС "МЕСПЛАН") з накладанням ЕЦП, у цьому випадку місячне замовлення у паперовому вигляді не надається. (п. 2.1. договору). Виконавець зобов'язується приймати до перевезення та видавати вантажі вантажовласника, подавати під навантаження (вивантаження) вагони (контейнери) згідно із затвердженими планами і заявками вантажовласника та надавати йому додаткові послуги, пов'язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатку до цього договору (п. 2.2 договору).

Відповідно до п. 2.3 договору виконавець зобов'язується здійснювати розрахунки безготівкові та готівкою з вантажовласником за перевезення вантажів і надані додаткові послуги згідно з діючими тарифами, вести облік нарахованих і сплачених сум та надавати вантажовласнику відповідні розрахункові документи через станцію Рубіжне. Для проведення розрахунків і обліку сплачених сум виконавець відкриває для вантажовласника особовий рахунок № 3000452 з привласненням залізничного коду № 6441.

Розрахунки за цим договором від імені виконавця здійснюються через філію "Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень" ПАТ "Українська Залізниця". Розмір попередньої оплати та періодичність її внесення визначається вантажовласником, виходячи з очікуваного обсягу перевезень та послуг на підставі діючих тарифів (п. 3.1, 3.2 договору).

У міру виконання перевезень та надання послуг виконавець відображає в особовому рахунку використання вантажовласником коштів для оплати перевезень вантажів, за користування вагонами (контейнерами), подавання, збирання вагонів, маневрову роботу, зберігання вантажів, інших додаткових послуг, а також штрафів на підставі відповідних документів і т. ін. (п.3.3 договору).

Також, п. 4.2 договору передбачено, що у разі виявлення неправильного відображення в особовому рахунку використання коштів вантожовласником виконавець вносить відповідні зміни до особового рахунку вантажовласника.

Між сторонами також було підписано доповнення № 1, в якому визначені вид послуг та вартість.

З урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 5 від 21.03.2017 договір укладено строком до 31.12.2017 включно (п. 7.4 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було долучено копії накладних: № 52755618 від 29.11.2016 (усього сплачено відправником 133221,20 грн), № 52755626 від 29.11.2016 (усього сплачено відправником 481907,30 грн), № 52755584 від 29.11.2016 (усього сплачено відправником 140697,90 грн), № 52755600 від 29.11.2016 (усього сплачено відправником 444523,80 грн).

На кожній з накладних міститься відмітка, що відправка не відбулась, вантаж повернуто відправнику без повернення провізних платежів, накладна перекреслена косою лінією. Відправником вантажу згідно вказаних накладних є ПАТ "Сєвєродонецьке об'єднання Азот".

Відповідно до п. 6 Статуту залізниць України накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Згідно з п. 1.7 Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року № 644 (далі Правила № 644) отримана залізницею при відправленні сума платежів указується цифрами у відповідних графах перевізних документів.

Отже, загальна списана з рахунку позивача відповідно до вищевказаних накладних сума за перевезення становить 1200350,20 грн. без ПДВ. Загальна сум з ПДВ складає 1440420,24 грн. Факт списання, крім накладних, підтверджується копією переліку № 20161129 від 29.11.2016.

Місцевим господарським судом також було встановлено, що кошти у розмірі 1440420,24 грн. були списані з рахунку позивача за здійснення перевезень в рамках договору №ДФ/30011 від 23.12.2015. Проте, перевезення вантажу на суму 1440420,24 грн. не було здійснено, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

У зв'язку з чим, позивач звернувся до відповідача з претензією № 07/ОП-129 від 23.02.2017 на суму 1440420,24 грн і просив здійснити повернення коштів на особовий рахунок № 3000452.

Відповідачем надана відповідь на претензію, в якій останній зазначив, що накладні не містять даних про повернення вантажу перевізником та отримання його вантажовласником. Також зазначено, що позивачем не дотримано діючий порядок оформлення накладних на відправки.

На підставі чого, позивач звернувся з даним позовом до господарського суду міста Києва.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договір, укладений між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (виконавець) та Приватним акціонерним товариством "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" (вантажовласник) за своєю природою є договором перевезення вантажів.

Відповідно до ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Статтею 2 Статуту залізниць України визначено обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Відповідно до ст. 17 Статуту залізниць України перевезення вантажів залізничним транспортом організовуються на договірних засадах. Форма договору про організацію перевезень вантажів встановлюється Правилами.

Згідно з ст. 35 Статуту залізниць України за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов'язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов'язується сплатити за перевезення встановлену плату.

Частиною 9 ст. 10 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачено, що розрахунки відправників і одержувачів вантажу, вантажобагажу і пошти з підприємствами залізничного транспорту загального користування за перевезення, додаткові збори за вантажні операції і користування рухомим складом, а також за штрафи, пеню, неустойки здійснюються в порядку, передбаченому Статутом залізниць України, іншими актами законодавства України та міжнародними договорам.

Відповідно до п. 2.1- 2.6, 2.8-2.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених Наказом Мінтрансу України № 644 від 21.11.2000 розрахункові підрозділи залізниць здійснюють безготівкові розрахунки з відправниками, одержувачами та експедиторами через установи банків за перевезення вантажів, вантажобагажу та за надання додаткових послуг.

Для зарахування платежів та обліку виручки залізниць від перевезень вантажів в установах банку, які обслуговують розрахункові підрозділи, відкриваються поточні рахунки зі спеціальним режимом використання (далі - розподільчі рахунки).

Розрахунки за перевезення вантажу та вантажобагажу між залізницею і платником (відправником, одержувачем, експедитором) здійснюються на підставі договору (додаток 1), згідно з яким залізниця відкриває особовий рахунок кожному платнику (відправнику, одержувачу, експедитору) з присвоєнням коду платника.

Платник згідно з договором у порядку передоплати перераховує на рахунок розрахункового підрозділу кошти для оплати перевезень і додаткових послуг.

Усі спірні питання з розрахунків за перевезення вантажів і додаткових послуг платники регулюють безпосередньо з станціями, які нараховували платежі, і розрахунковими підрозділами, що провадили розрахунки. У разі недосягнення домовленості спірні питання вирішуються в претензійно-позовному порядку.

Частиною 1 ст. 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до умов договору.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що наслідки неправильного (помилкового) відображення відповідачем руху коштів на відкритому ним особовому рахунку позивача та порядок відновлення відповідно порушених її прав у такому випадку, чітко визначено п. 4.2 договору, а саме - шляхом внесення відповідних змін до особового рахунку вантажовласника. У договорі відсутній обов'язок відповідача у разі неправильного (помилкового) відображення даних у особовому рахунку позивача - повертати йому кошти. Не встановлено такого обов'язку й іншими діючими нормативними актами. Пунктом 4.2 договору обумовлений обов'язок відповідача у такому разі внести відповідні зміни у цей особовий рахунок.

Отже, виявивши необґрунтоване відображення у своєму особовому рахунку спірної суми, як використаної, позивач мав звернутися до відповідача з відповідною вимогою про відновлення цієї суми на особовому рахунку. Натомість, позивач звернувся до відповідача з претензією від 23.02.2017 № 07/ОП-129, де була відображена вищезазначена спірна сума як вартість послуг (за перевезення аміаку), наданих позивачу відповідачем.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 21.10.2015 у справі № 908/1958/15-г та від 05.11.2015 у справі № 908/1139/15-г

Крім того, враховуючи наведені приписи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ані залізниця, ані її розрахунковий підрозділ не є банківською установою та кошти у вигляді попередньої оплати від згаданих осіб надходять на спеціальний рахунок розрахункового підрозділу відповідної залізниці, відкритому у банківській установі, отже такий рахунок, є одним з рахунків саме залізниці.

Таким чином, відображення відповідачем спірної суми з особового рахунку позивача, як використаної, відбулось в межах правовідносин, що регулюються умовами договору № ДФ/30011 від 23.12.2015. Відповідно оплата відбулась в межах правовідносин, що регулюються умовами договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізничним транспортом послуги.

Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов про стягнення з відповідача списаних коштів у цій сумі задоволенню не підлягає, оскільки позивачем вибрано спосіб захисту, що не відповідає приписам ст.16 Цивільного кодексу України і ст. 20 Господарського кодексу України та прямо суперечить умовам укладеного сторонами договору, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить задовольнити позовні вимоги, посилаючись на ст. 1212 ЦК України.

Так, частиною 1 ст. 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, згідно з частиною 1 ст. 1212 ЦК України виникнення зобов'язання із безпідставного збагачення передбачає одночасне настання таких умов:

- набуття або збереження майна, тобто особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;

- таке набуття або збереження майна відбувається за рахунок іншої особи, тобто внаслідок втрати або недоотримання цього майна іншою особою - потерпілим;

- відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок потерпілого.

Відповідно до ч. 2 ст. 1212 ЦК України зобов'язання із безпідставного набуття (збереження) майна виникає незалежно від того, що стало причиною збагачення набувача: його діяння, діяння потерпілого, інших осіб, подія.

Частина 3 ст. 1212 ЦК України поширює дію положень про безпідставне збагачення на відносини, що регулюються іншими положеннями ЦК України, зокрема, на випадки виконання зобов'язання однією із сторін:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв'язку з договором, але не на виконання договірних умов.

Позивачем не надано доказів того, що договір № ДФ/30011 від 23.12.2015 розірвано сторонами або визнано недійсним у судовому порядку. Відтак, позивач не довів, що правова підстава набуття відповідачем спірних грошових коштів - відпала.

Також, закон не передбачає такої підстави для припинення невиконаного зобов'язання, як закінчення строку дії договору. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 24.06.2015 по справі №904/5381/14, де наведено аналіз кореспондуючих прав та обов'язків у сторін, тобто зобов'язання припиняються його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). Отже, і закінчення строку дії договору навіть не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 24.04.2017 по справі №905/3178/15).

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що грошові кошти в сумі 1440420,24 грн., про стягнення яких заявлено даний позов, сплачені на виконання умов договору, колегія суддів прийшла до висновку, що вони набуті відповідачем за правової підстави та не можуть бути витребувані на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України, як безпідставне збагачення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/17049/17 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/17049/17 слід залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/17049/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/17049/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/17049/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку та у строки, встановлені главою 2 розділу IV ГПК України.

Повний текст складено та підписано 24.04.2018

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк