ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

"19" квітня 2018 р. м. Київ Справа № 911/755/18

Суддя Конюх О.В., розглянувши заяву Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" від 13.04.2018 №570/08 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з фізичної особи-підприємця Нікорович Олени Сергіївни заборгованості у розмірі 2 285,65 грн., з яких: 1000,00 грн. основного боргу за договором на споживання теплової енергії №21990 від 01.10.2008, 852,09 грн. пені, 356,56 грн. інфляційних втрат, 77,00 грн. 3% річних

ВСТАНОВИВ:

13.04.2018 від Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" до господарського суду Київської області надійшла заява про видачу судового наказу про стягнення з фізичної особи-підприємця Нікорович Олени Сергіївни заборгованості у розмірі 2 285,65 грн.

За змістом ст.ст. 147, 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 148 цього Кодексу. Судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Наявність спору про право, вирішується судом у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви.

Дослідивши подану заяву та додані до неї документи, суд встановив наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України до заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Заявник зазначає, що виконав свої зобов'язання за договором, однак боржник зобов'язання щодо оплати наданих послуг не виконував належним чином, своєчасно та в повному обсязі, у зв'язку з чим за період з серпня 2015 року по лютий 2018 у нього утворилась заборгованість в сумі 1000,00 грн. На підставі наявного простроченого грошового зобов'язання позивач нарахував боржнику 852,09 грн. пені, 356,56 грн. інфляційних втрат, 77,00 грн. 3% річних.

Вказує, що нарахування боржнику проводилось згідно із тарифом, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №1171 від 31.03.2015.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до п.5 ч.3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом.

В умовах договору на споживання теплової енергії №21990 від 01.10.2008 (п.7.4) сторони погодили, що споживач не пізніше 20 числа поточного місяця складає виробнику письмовий звіт по факту використаної теплової енергії, оплачує виробнику на протязі 10 днів після одержання рахунка виробника за розрахунковий період.

Однак заявником не подано детального розрахунку заборгованості, та взагалі не вказано, за який період надання послуг виникла заборгованість. До заяви додано два договори про реструктуризацію заборгованості №20 від 28.03.2011 та №90 від 13.11.2014, однак, заявник у заяві на ці договори не посилається та не зазначає, що борг виник внаслідок невиконання споживачем графіку сплати реструктуризованого боргу.

Ані рахунків, які є підставою для оплати, ані доказів їх отримання споживачем суду не подано.

Акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2012 по 28.02.2018 з боку споживача не підписано. Доказів направлення або вручення цього акту споживачу також не подано.

При розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених вимог, заявлених стягувачем по суті (п. 7 ч. 1 ст. 155 ГПК України). Водночас, підставою для відмови у видачі наказу є, зокрема, встановлення судом обставин, що з поданої заяви про видачу судового наказу не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, та встановлення обставин спливу позовної давності щодо заявленої вимоги. відтак, визначені законом підстави для відмови у видачі судового наказу свідчать про наявність у суду обов'язку на підставі доданих до заяви доказів здійснити певний аналіз обґрунтованості вимог заявника на предмет наявності/порушення його права, щодо спливу позовної давності, в тому числі щодо наявності прострочення виконання зобов'язання боржником (зокрема, з метою визначення періоду, який знаходиться в межах позовної давності).

Виходячи з доданих до заяви доказів суд позбавлений можливості встановити обґрунтованість та дату виникнення грошових вимог заявника, заявлених у даній заяві, та визначити, чи не пройшов з моменту виникнення права вимоги строк, який перевищує позовну давність, встановлену судом для таких вимог.

Враховуючи вказане, слід дійти висновку, що в порушення пункту 4 частини 3 ст. 150 ГПК України до заяви не додані докази, які підтверджують, що у заявника по відношенню до боржника виникло право грошової вимоги - право на стягнення грошової заборгованості у розмірі 1 000,00 грн., що відповідно до пунктів 1, 8 ч. 1 ст. 152 ГПК України є підставою для відмови у видачі наказу.

Вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат взагалі не належать до вимог, щодо яких в порядку частини 2 ст. 12 ГПК України відсутній спір про право, відповідно вони взагалі не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, що є окремою, самостійною підставою для відмови у видачі судового наказу щодо частини вимог (про стягнення пені, інфляційних та річних) відповідно до частини 3 ст. 152 ГПК України.

Законом не передбачено обов'язку суду здійснювати перерахунок заявлених вимог та видавати судовий наказ на частину заборгованості, оскільки у протилежному випадку суд, по суті, буде здійснювати розгляд вимог у порядку, який притаманний для позовного провадження, що суперечитиме принципу змагальності сторін (ст. 13 ГПК України) та цільовому призначенню інституту наказного провадження.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку постановити ухвалу про відмову у видачі судового наказу про стягнення з фізичної особи-підприємця Нікорович Олени Сергіївни на користь Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" заборгованості у розмірі 2 285,65 грн.

Суд доводить до відома заявника, що відповідно до ч. 1 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 ч. 1 ст. 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Беручи до уваги викладене, керуючись ст.ст. 12, 148, 150, 152, 153, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Вишгородському районному комунальному підприємству "Вишгородтепломережа" у задоволенні заяви про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з фізичної особи-підприємця Нікорович Олени Сергіївни 2 285,65 грн. заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в строк, встановлений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалу підписано 19.04.2018

Суддя О.В. Конюх