ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.04.2018 Справа № 920/39/18
Господарський суд Сумської області у складі судді Спиридонової Н.О. при секретарі судового засідання Гребенюк С.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/39/18 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Заступника керівника Конотопської місцевої прокуратури (вул. Успенсько-Троїцька, буд. 136, м. Конотоп, Сумська область, 41601) в інтересах держави в особі позивача - Головного управління Держгеокадастру у Сумській області (вул. Петропавліська, буд. 108, м. Суми, 40021),

до відповідачів: 1. Білопільської міської ради (вул. Леніна, буд. 70, м. Білопілля, Сумська область, 41800),

2. фізичної особи-підприємця Дейнеки Олега Анатолійовича (АДРЕСА_1),

про скасування рішення, звільнення земельної ділянки на підставі статей 215, 235, 1212 Цивільного кодексу України, статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 116 та частини першої статті 134 Земельного кодексу України

представники сторін:

прокурор: Вортоломей М.Ф. за посвідченням № 035621 від 07.09.2015,

позивач: Рудік А.А. за довіреністю № 9-18-0.6-13/62-18 від 12.01.2018,

перший відповідач: Малік О.В. за довіреністю № 161/02-16 від 02.01.2018,

другий відповідач: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні, розпочатому 24.04.2018 о 10 год. 30 хв. відповідно до приписів частини п?ятої статті 183 та п?ятої статті 233 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено протокольну ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 15 год. 00 хв. 24.04.2018.

Прокурор в інтересах держави в особі позивача подав позовну заяву, в якій просить суд визнати незаконним та скасувати рішення 25 сесії 7 скликання Білопільської міської ради від 30.03.2017 «Про надання дозволу на розміщення тимчасової споруди»; зобов'язати другого відповідача повернути територіальній громаді м. Білопілля в особі Білопільської міської ради земельну ділянку площею 0,003 га вартістю 15513,00 грн., що знаходиться в м. Білопілля по вул. Соборній, 79, переданої відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 01.04.2017 та стягнути з відповідачів судові витрати, пов'язані з розглядом справи на користь прокуратури Сумської області.

12.02.2018 представник позивача подав до суду відзив на позовну заяву (вх. № 1217 від 12.02.2018), в якому зазначає, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі.

Перший відповідач подав відзив на позовну заяву № 133/02-16 від 05.02.2018, в якому проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає що позивачем та прокурором у позовній заяві не було наведено та не надано суду жодного доказу невідповідності оспорює мого рішення першого відповідача вимогам чинного законодавства та/або з порушенням, визначеної законодавством компетенції, чи/або доказів порушення процедури його прийняття.

Другий відповідач відзиву на позов не подав, в засідання суду не з'явився.

Копії ухвал суду про відкриття провадження у справі № 920/39/18 від 17.01.2018 та від 13.02.2018 про відкладення підготовчого засідання, що направлялась судом на адресу другого відповідача, яка зазначена позивачем в позовній заяві, а також зазначеної у договорі про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м. Білопілля від 01.04.2017 та у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань повернуті відділенням поштового зв'язку на адресу господарського суду Сумської області за закінченням терміну зберігання.

А тому, суд вважає, що другий відповідач був належним чином повідомлений судом про дату, час та місце розгляду даної справи.

20.03.2018 представник позивача надав до суду відповідь на відзив першого відповідача, в якому зазначає, що вважає позовні вимоги прокурора законними та обґрунтованими та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні прокурор і позивач позовні вимоги підтримали, просять господарський суд, позов задовольнити у повному обсязі.

Перший відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечує, просить господарський суд в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Згідно зі статті 194 Господарського процесуального кодексу України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

За приписами частини другої статті 195 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

В судовому засіданні 24.04.2018 на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Господарський суд Сумської області розглянувши позовні вимоги, перевіривши матеріали справи, заслухавши прокурора та представників сторін, встановив наступне.

Рішенням Білопільської міської ради 25 сесії 7 скликання від 30.03.2017 року «Про надання дозволу на розміщення тимчасової споруди» на підставі заяви другого відповідача, погоджено розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в м. Білопілля по вул. Соборній, 79 та прийнято рішення щодо укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для облаштування тимчасової споруди площею 0,003 га.

На виконання вказаного рішення між відповідачами укладено договір від 01.04.2017 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розміщення тимчасової споруди строком на 3 роки з 01.04.2017 по 01.04.2020 (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.13 договору, предметом договору є особистий строковий сервітут, встановлений на територію (об?єкт благоустрою) м. Білопілля, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності тимчасова споруда (кіоск) площею 30 кв. м.

Пунктом 1.14 договору передбачено, що об'єктом особистого строкового сервітуту є територія (об?єкт благоустрою) в м. Білопіллі, по вул. Соборній, 79 площею 30 кв. м, розташування та межі якої зазначено в додатку до договору, а саме паспорті тимчасової споруди та схемі прив'язки тимчасової споруди.

Згідно з пунктом 3.1 договору, за користування особистим строковим сервітутом сервітуарій сплачує власнику 12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка на 2017 рік становить 517,05 грн. за 1 кв. м. Таким чином, загальна вартість земельної ділянки становить 15 513,00 грн.

Підстави звернення прокурора з даним позовом обґрунтовані наступним.

Згідно статті 131-1 Конституції України, на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право також звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 55 Господарського процесуального кодексу України, органи та особи, які відповідно до Господарського процесуального кодексу України звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком обмежень, передбачених частиною другою цієї статті.

У відповідності до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі № 3-рн/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Як закріплено у статтях 13, 14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної знади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Суспільство, Український народ як сукупність окремих суб'єктів, індивідів, людей, також має, з огляду на статті 1, 3, 6-8, 13, 14, 41 Конституції України, конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності при вирішені земельних питань, правомірно очікувати і розраховувати на те, що держава вживатиме усіх можливих законних засобів і способів для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю.

Отже правовідносини, пов'язані з використанням земель державної чи комунальної власності, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула або може вибути з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Порушення порядку набуття речових прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення обмежує державу в особі уповноважених органів у її використанні та залученні якнайбільшої суми грошових коштів до бюджету шляхом продажу прав на неї на земельних торгах (аукціоні), позбавляє можливості інших фізичних та юридичних осіб реалізувати свої законні права на отримання земельної ділянки у користування, отримавши перемогу у відповідних торгах.

У вказаному випадку вбачаються порушення інтересів держави, що полягають у протиправному набутті фізичною особою прав на земельну ділянку комунальної форми власності всупереч вимогам закону.

Таким чином, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Згідно статті 20 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно пункту 1 «Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості грунтів.

Пунктом 1 «Положення про Головне управління Держгеокадастру в Сумській області», затвердженого Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру 17.11.2016 за № 308 (далі - Положення) передбачено, що Головне управління Держгеокадастру у Сумській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Відповідно до підпункту 30 пункту 4 Положення передбачено повноваження Головного управління Держгеокадастру щодо здійснення державного нагляду (контролю) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель сіх категорій та форм власності, в тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Таким чином органом, уповноваженим державою здійснювати повноваження у спірних правовідносинах та наділеним Законом правом на звернення до суду, є Головне управління Держгеокадастру в Сумській області.

Прокурор у поданому ним позові просить суд визнати незаконним та скасувати рішення 25 сесії 7 скликання Білопільської міської ради від 30.03.2017 «Про надання дозволу на розміщення тимчасової споруди»

Щодо вищезазначеної позовної вимоги прокурора суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи, державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов??язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Частиною першою статті 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських селищних, міських рад у сфері земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього кодексу, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно з пунктами 34, 35 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції міської ради належить вирішення на пленарних засіданнях питань регулювання земельних відносин.

Чинне законодавство не містить обов'язку виключної передачі в оренду земельних ділянок комунальної власності, а передбачає також інші способи землекористування.

Відповідно до пункту 38 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується таке питання, як надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об'єктів, у тому числі місць чи об'єктів для розміщення відходів, сфера екологічного впливу діяльності яких згідно з діючими нормативами включає відповідну територію.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За змістом пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Так, у зв?язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою для виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Таким чином, позов, предметом якого є визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яким передбачено укладення договору особистого строкового сервітуту, не може бути задоволено, з огляду на те, що таке рішення є ненормативним актом, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Крім того, вказане рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для користувачів земельних ділянок.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 916/187/15-г та в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 905/3280/16.

Слід зазначити, що оспорюване прокурором рішення 25 сесії 7 скликання Білопільської міської ради від 30.03.2017 «Про надання дозволу на розміщення тимчасової споруди», вичерпало свою дію фактом його реалізації, відтак, визнання недійсним та скасування вищезгаданого рішення не є засобом поновлення інтересів держави.

З огляду на вищевикладене, в задоволенні позовної вимоги про визнати незаконним та скасувати рішення 25 сесії 7 скликання Білопільської міської ради від 30.03.2017 «Про надання дозволу на розміщення тимчасової споруди», суд відмовляє із зазначених вище підстав.

Щодо позовних вимог прокурора стосовно зобов'язання другого відповідача повернути територіальній громаді м. Білопілля в особі Білопільської міської ради земельну ділянку площею 0,003 га вартістю 15513,00 грн., що знаходиться в м. Білопілля по вул. Соборній, 79, переданої відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 01.04.2017, суд вважає їх обґрунтованими та підлягаючими задоволенню з огляду на наступне.

Змісту договору особистого строкового сервітуту від 01.04.2017, укладеного між Білопільською міською радою та ФОП Дейнека О.А., вбачається, що ним передбачено передачу земельної ділянки комунальної власності у користування на певний строк за плату.

При цьому Білопільською міською радою передано саме земельну ділянку, а не «об?єкт благоустрою» чи «територію».

Відповідно до статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Натомість відповідно до статті 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», до об'єктів благоустрою населених пунктів належать парки, рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики.

Із аналізу пунктів 1.13, 1.14, 3.1, 3.2 договору вбачається, що вони передбачають надання у користування території (частини земельної поверхні) у користування в межах, визначених паспортом тимчасової споруди та схемою прив'язки тимчасової споруди і за плату, що визначається за нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки, можна зробити однозначний висновок про передачу у користування за договором саме земельної ділянки.

Згідно із частиною першою статті 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Земельним кодексом України передбачено 2 правові форми передачі земель у користування: 1) на підставі договорів оренди; 2) на підставі договорів земельного сервітуту.

Зі змісту оскаржуваного рішення Білопільської міської ради та договору особистого строкового сервітуту від 01.04.2017, укладеного між відповідачами вбачається, що органом місцевого самоврядування для передачі у користування земельної ділянки комунальної власності обрано саме земельний сервітут (про це свідчить назва договору, найменування сторін, назва об'єкта і предмета договору).

Разом з тим, укладений сторонами договір є по суті прихованим договором оренди землі.

За договором оренди землі орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві у володіння і користування земельну ділянку на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов і договору та вимог чинного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Натомість сервітут за своєю правовою природою обмежує власника речі у вчиненні перешкод для її використання іншою особою без зміни речових прав власника щодо самої речі, без передачі її у користування іншій особі.

Зміст права земельного сервітуту унормований статтею 98 Земельного кодексу України. Зазначеною нормою передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Види права земельного сервітуту обумовлено статтею 99 Земельного кодексу України.

Згідно статті 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Отже, у частині другій статті 100 Земельного кодексу України, право вимоги земельного сервітуту у формі особистого сервітуту належить не лише власникам (володільцям) земельних ділянок, але - і іншим особам. При цьому, такий особистий сервітут встановлюється договором.

Статтею 401 Цивільного кодексу України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до статті 402 цього ж Кодексу, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Статтею 403 Цивільного кодексу України передбачено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатацію ліній електропередачі, зв?язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації, тощо (частина перша статті 404 Цивільного кодексу України).

З правового аналізу вказаних норм слід дійти висновку, що потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом.

Як вбачається з матеріалів даної справи, що потреби другого відповідача, а саме: розміщення тимчасової споруди (кіоск) для здійснення підприємницької діяльності могли бути задоволені в інший спосіб, аніж встановлення сервітуту, а саме шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Таким чином, правовідносини, що склалися між відповідачами не мають ознак, які б характеризувалися як відносини сервітуту (реалізації права на чужу річ, що полягає у обмеженому користуванні чужою річчю); натомість, умови оспорюваного договору передбачають передачу ФОП Дейнека О.А. права користування земельною ділянкою, належного Білопільській міській раді, що є характерною ознакою договору оренди земельної ділянки.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Ураховуючи, що між відповідачами укладено договір особистого строкового сервітуту від 01.04.2017 з метою приховати інший правочин - договір оренди земельної ділянки, ураховуючи положення частини другої статті 235 Цивільного кодексу України слід виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі та застосувати правила, що регулюють лей останній правочин.

Стаття 116 Земельного кодексу України передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України або за результатами аукціону.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 Земельного кодексу України.

Згідно частини першої статті 134 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При передачі земельної ділянки площею 30 кв.м. другому відповідачу для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності необхідно було провести земельні торги відповідно до вимог Земельного кодексу України. Проте зазначені торги першим відповідачем не проводились.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Враховуючи усе вищевикладене, суд дійшов висновку, що укладений між відповідачами договір від 01.04.2017 суперечить вищенаведеним вимогам земельного законодавства.

Разом з тим, відповідно до пункту 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами). Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладення спірного договору) істотними умовами договору оренди землі є об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Зі змісту договору від 01.04.2017 вбачається, що в ньому відсутній кадастровий номер земельної ділянки, яка передавалась другому відповідачу, який характеризує об'єкт оренди та є істотною умовою договору оренди.

Ураховуючи, що у спірному договорі відсутні всі істотні умови, він вважається неукладеним.

Згідно частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Частина друга статті 1212 Цивільного кодексу України визначає, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Враховуючи викладене, а також те, що другий відповідач отримав у користування земельну ділянку по вул. Соборній, 79 у м. Білопілля площею 0003 га на підставі договору особистого строкового сервітуту від 01.04.2017, який по своїй суті є удаваним, однак не укладеним договором оренди землі (не містить істотної умови - кадастрового номеру земельної ділянки), позовні вимоги прокурора щодо зобов'язання другого відповідача повернути територіальній громаді м. Білопілля в особі Білопільської міської ради зазначену земельну підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на відповідачів солідарно пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 185, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати фізичну особу-підприємця Дейнеку Олега Анатолійовича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) повернути територіальній громаді м. Білопілля в особі Білопільської міської ради земельну ділянку площею 0,003 га вартістю 15513,00 грн., що знаходиться в м. Білопілля по вул. Соборній, 79, переданої відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 01.04.2017.

3. Стягнути солідарно з фізичної особи-підприємця Дейнеки Олега Анатолійовича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та Білопільської міської ради (вул. Леніна, буд. 70, м. Білопілля, Сумська область, 41800, ідентифікаційний код 04058019) на користь Прокуратури Сумської області (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, буд. 33; код 03527891, рахунок № 2983 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172) витрати по сплаті судового збору в сумі 1762,00 грн.

4. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили

6. Згідно статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне рішення складено 27 квітня 2018 року.

Суддя Н.О. Спиридонова