ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2018 р. Справа № 917/1750/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білецька А.М., суддя Гребенюк Н. В., суддя Медуниця О.Є.

при секретарі Бєлкіній О.М.

за участю представників:

позивача не зявився

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром" (вх. №611 П/3) на ухвалу господарського суду Полтавської області від 12.03.18 у справі № 917/1750/16

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром" про відстрочення виконання рішення суду від 01.11.20107 по справі № 917/1750/16

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Керрі Україна", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром", м. Гадяч, Полтавська область

про стягнення 1 909 435,35 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Керрі Україна" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром" про стягнення 1 909 435,35 грн., з яких 1 660 863,30 грн. - основного боргу, 156 116,99 грн. - пені, 25 954,44 грн. - 3 % річних, 66 500,62 грн. - інфляційних втрат, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язання за укладеним 25.03.2015 між сторонами договором поставки №2503-2.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 01.11.2017 позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Керрі Україна" 1 596 970,50 грн. основного боргу, 153 788,95 грн. пені, 25 954,44 грн. 3% річних, 66 500,62 грн. інфляційних втрат, 27 648,22 грн. витрат по сплаті судового збору; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техмолпром" звернулось до господарського суду Полтавської області з заявою про відстрочку виконання рішення суду від 01.11.2017 по справі №917/1750/16 на 12 місяців з моменту винесення ухвали.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 12.03.2018 (головуючий суддя Кульбако М.М., суддя Пушко І.І., суддя Безрук Т.М.) відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром" про відстрочення виконання рішення суду від 01.11.2017 по справі № 917/1750/16.

Не погодившись з ухвалою місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу господарського суду Полтавської області від 12.03.2018 по справі № 917/1750/16 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким заяву ТОВ "Техмолпром" про відстрочення виконання рішення суду на 12 місяців задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що судом першої інстанції не належним чином досліджені матеріали справи, вважає, що судом були враховані інтереси позивача та порушені законні права відповідача, внаслідок чого, як стверджує апелянт, судом прийняте необґрунтоване рішення, яке не узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

При цьому, боржник посилається на неможливість виконання рішення суду у даній справі та наявність обставин, які, на його думку свідчать про наявність підстав для надання відстрочки виконання рішення, а саме: скрутний фінансовий стан підприємства; втрата основних ринків збуту в сукупності з соціальними та економічними потрясіннями в державі; збільшення обсягу порушення платіжної дисципліни з боку контрагентів ТОВ "Техмолпром". Також, скаржник посилається на наявність обставин поступового відновлення платоспроможності підприємства за умови відстрочки виконання рішення суду на 12 місяців, а саме: міжнародні договори та контракти з поставки продукції на 2018 рік.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.04.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром" на ухвалу господарського суду Полтавської області від 12.03.18 у справі № 917/1750/16 та призначено до розгляду на 25.04.2018.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на недоведеність боржником виняткових обставин, які є підставою для відстрочки виконання рішення згідно ст. 331 ГПК України, а також вказує на те, що боржник враховує лише власні фінансові труднощі, які він, здійснюючи підприємницьку діяльність, реально міг би передбачити, при цьому боржник не враховує матеріальне (фінансове) становище стягувача, який несе на собі всі фінансові ризики та втрати (тягар невиконання рішення суду), у зв'язку з не виконанням такого рішення з боку боржника. Позивач зазначає, що безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, а також позбавляє кредитора можливості захистити свої права.

В судовому засіданні 25.04.2018 оголошено перерву до 26.04.2018.

Позивач своїм правом на участь в судових засіданнях при розгляді апеляційної скарги відповідача не скористався, про час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГПК України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.

Статтею 202 ГПК України встановлено наслідки неявки в судове засідання учасників справи.

Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними (ч. 11 ст. 270 ГПК України).

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Відповідно до ч. 2 ст. 273 ГПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов'язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 ГПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представника позивача за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, рішенням господарського суду Полтавської області від 01.11.2017 позов задовольнено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Керрі Україна" 1 596 970,50 грн. основного боргу, 153 788,95 грн. пені, 25 954,44 грн. 3% річних, 66 500,62 грн. інфляційних втрат, 27 648,22 грн. витрат по сплаті судового збору; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

На виконання даного рішення господарським судом Полтавської області видано відповідний наказ від 24.11.2017 №917/1750/16.

26.02.2018 до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром" про відстрочку виконання рішення суду від 01.11.2017 по справі №917/1750/16.

Обґрунтовуючи подану заяву про відстрочення виконання рішення, відповідач посилається на те, що Товариство є переробним підприємством харчової промисловості України. Основним видом продукції, яку виготовляє підприємство є твердий сир. З метою ведення своєї господарської діяльності Товариство проводить закупівлю молочної сировини у населення, юридичних осіб - сільськогосподарських виробників та посередників.

Як зазначає відповідач, основними ринками збуту продукції ТОВ "Техмолпром" були ринки Російської Федерації та Республіки Казахстан. Однак, починаючи з 2014 року Російська Федерація повністю закрила свій ринок (введено продуктове ембарго) для продукції українського виробництва та ввела обмеження та заборони на транзит української продукції митною територією Російської Федерації до Республіки Казахстан та Киргизької Республіки. Втрата основних ринків збуту в сукупності з соціальними та економічними чинниками, збільшенням вартості палива та енергоносіїв, зменшення платоспроможності населення призвели до значного зниження обсягів виробництва та реалізації продукції відповідача.

Зазначені обставини фактично позбавили можливості підприємства своєчасного проведення розрахунків з постачальниками за отриману продукцію (товар), який використовується ТОВ "Техмолпром" у процесі переробки молочної сировини та виготовлення власної продукції, а також призвели до вкрай скрутного фінансового становища товариства, внаслідок чого виникла кредиторська заборгованість перед позивачем.

Крім того, боржник зазначає про наявність заборгованості по заробітній платі на загальну суму більше 2 264 500,00 грн. Також, вказує що на примусовому виконанні у межах зведеного виконавчого провадження ЗВП 54596575, що перебуває на виконанні у ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області з ТОВ "Техмолпром" підлягає стягненню 5 136 267,41 грн.

Як зазначає боржник, з метою отримання доходу найближчим часом, товариство уклало ряд вигідних контрактів, в додаткових угодах до яких передбачені графіки із строками та обсягами запланованих поставок, що є підтвердженням вжиття товариством заходів для отримання коштів, достатніх для виконання рішення суду та уникнення банкрутства товариства.

На підтвердження факту скрутного економічного становища відповідач надав суду звіт про фінансові результати за 9 місяців 2017 року.

Так, боржник посилається на неможливість виконання рішення суду у даній справі, оскільки це може значно погіршити і так тяжкий фінансовий стан, призвести до значних негативних наслідків для підприємства, невчасної виплати заробітної плати працівникам, сплати податків, до повної неплатоспроможності підприємства перед іншими контрагентами. Примусове виконання рішення суду уже спричинило збільшення фінансового навантаження на відповідача за рахунок стягнення виконавчого збору, арешт рахунків та майна підприємства, заблокує господарську діяльність товариства-боржника та унеможливить виконання підприємством своїх зобов'язань як перед стягувачем в даній справі, так і перед іншими контрагентами.

Відмовляючи в задоволенні заяви ТОВ "Техмолпром" про відстрочку виконання рішення, суд першої інстанції, виходячи з положень ст.ст. 73-77, 331 ГПК України, дійшов висновку про те, що наведені відповідачем підстави для відстрочення виконання судового рішення, зокрема, тяжкий фінансовий стан не є тією виключною обставиною, в розумінні статті 331 Господарського кодексу України, які б давали підстави для відстрочення виконання судового рішення. Обставини, наведені відповідачем в заяві про відстрочення виконання судового рішення носять не особливий і надзвичайний характер, а свідчать про негативні явища в поточній діяльності підприємства. Безпідставне надання відстрочення без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010).

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає про наявність виняткових обставин, які є, на його думку, підставою для відстрочки виконання рішення згідно ст. 331 ГПК України, посилаючись зокрема на скрутний фінансовий стан підприємства; втрату основних ринків збуту в сукупності з соціальними та економічними потрясіннями в державі; збільшення обсягу порушення платіжної дисципліни з боку контрагентів ТОВ "Техмолпром".

З приводу наведених позивачем доводів колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. ст. 331 ГПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 ГПК.

Законодавець у будь-якому випадку пов'язує відстрочку виконання судового рішення у судовому порядку з винятковими (об'єктивними, непереборними) та виключними обставинами, що ускладнюють виконання судового рішення.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

З аналізу вищевказаної норми чинного ГПК України, можна дійти висновку, що складне фінансове становище боржника не віднесено чинним ГПК України до підстав, які повинен враховувати суд при прийнятті рішення стосовно відстрочення або розстрочення виконання рішення суду. Більше того, чинний ГПК України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Законодавець у будь-якому випадку пов'язує відстрочення або розстрочення виконання судового рішення в судовому порядку з винятковими (об'єктивними, непереборними) та виключними обставинами, що ускладнюють виконання судового рішення. Крім того, за змістом наведеної норми, відстрочка виконання рішення є правом, а не обовязком суду, яке, до того ж, реалізується виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Отже, обставини складного фінансового становища та втрата ринку збиту, починаючи з 2014 року, на які посилається відповідач, не може братися до уваги. До того ж, боржник, будучи достеменно обізнаним про вказані обставини введення продуктового ембарго, продовжував господарські відносини з позивачем згідно договору поставки та збільшував при цьому суму грошового зобовязання.

Відтак, продуктове ембарго Російської Федерації не є тією виключною обставиною, що зумовила невиконання відповідачем рішення суду по даній справі.

На підтвердження свого тяжкого фінансового стану відповідачем до заяви надано звіт про фінансові результати за 9 місяців 2017 року. Однак, вказаний документ не може достовірно свідчити про фінансову неспроможність боржника виконати рішення господарського суду у даній справі.

Боржник в апеляційній скарзі посилається на обставини наявності заборгованості перед великою кількістю інших контрагентів, заборгованості по виплаті заробітної плати перед своїми працівниками в загальній сумі понад 2 264 500,00 грн.; заборгованості перед банками та іншими фінансовими установами; наявніть податкових зобовязань, тощо.

Проте, наведені боржником в апеляційній скарзі доводи не можуть братися до уваги, оскільки частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України встановлено, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобовязань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

У розумінні ст. 42 Господарського кодексу України здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладання на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Незадовільний фінансовий стан не є безумовною підставою для розстрочки або відстрочки виконання рішення. При цьому слід зазначити, що як позивач так і відповідач є комерційними підприємствами, та несуть однакову економічну відповідальність за свої дії та однакові ризики. Отже, невиконання відповідачем своїх грошових зобовязань перед позивачем негативно відображується на підприємстві позивача. А подальше ухилення відповідача від сплати заборгованості суттєво зачіпає інтереси позивача і завдає істотної, в тому числі й матеріальної шкоди.

Інших доказів, які б свідчили про наявність виключних обєктивних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, заявником не подано.

Боржник в апеляційній скарзі, наводить ряд зовнішньоекономічних договорів поставки, що були укладені ТОВ «Техмолпром», як доказ запланованого майбутнього отримання прибутку боржником, які були укладені в січні та лютому місяцях 2018 року, тобто вже після набрання чинності судовим рішенням та відкриття виконавчого провадження у даній справі. Однак, сам по собі факт укладення таких договопів не є підставою для задоволення судом заяви боржника про відстрочення виконання рішення суду, виконання якого є обов'язковим для всіх в силу ст. 9 Конституції України.

Суд вважає, що наведені відповідачем підстави для відстрочення виконання судового рішення, зокрема, тяжкий фінансовий стан не є тією виключною обставиною, в розумінні статті 331 Господарського кодексу України, які б давали підстави для відстрочення виконання судового рішення, а є результатом неналежного ставлення до виконання своїх договірних обовязків по поверненню коштів, а також недостатності заходів, що приймаються ним по погашенню дебіторської заборгованості та направленню одержаних коштів на оплату боргів.

Крім того, при вирішенні питання щодо доцільності надання відстрочення виконання судового рішення судом враховуються матеріальні інтереси обох сторін.

Згідно з ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Законом України Про судоустрій і статус суддів передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відповідно до статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Суд зазначає, що надання відстрочення виконання рішення суду у даній справі може призвести до порушення майнових інтересів стягувача, як учасника господарських відносин, який належним чином виконав договірні зобов'язання. Безпідставне надання відстрочення без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права.

Дослідивши надані боржником до заяви докази у їх сукупності, колегія суддів встановила, що з моменту набрання рішенням законної сили і до цього часу боржником не було вчинено жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду та на погашення існуючої перед стягувачем заборгованості.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, пункт 1 статті 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд".

За практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (рішення у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004).

При цьому, суд звертає увагу що у рішенні Європейського суду (п.37 рішення у справі "Деркач та Палек проти України" (заяви №№ 34297/02 та 39574/02) від 21 грудня 2004 року) наголошується, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося не виконаним на шкоду однієї зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Таким чином, рішення про розстрочення виконання рішення суду є перш за все судженням, яке ґрунтується на додержанні балансу інтересів кредитора та боржника, у звязку з чим розстрочка не може надаватися виключно в інтересах боржника із посиланням на необхідність поліпшення фінансового стану боржника. Така розстрочка, надана за відсутності виняткових обставин, негативно впливає на охоронюваний законом інтерес кредитора.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром" про відстрочення виконання рішення суду від 01.11.20107 по справі № 917/1750/16, оскільки боржником не доведено ані винятковості, ані особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення заяви боржника про відстрочку виконання рішення.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законну та обґрунтовану ухвалу у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому ухвала підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 254, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром", м. гадяч, Полтавська область залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Полтавської області від 12.03.18 у справі № 917/1750/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в силу ст. 287 ГПК України оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 27.04.2018.

Головуючий суддя Білецька А.М.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Медуниця О.Є.