Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/1091/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Антонова О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Бондар М.М. - ордер серія КВ №285834 від 14.01.2018;

Волкодав Д.Е. - паспорт НОМЕР_2 від 06.08.1996;

від відповідача: не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Волкодава Дмитра Едуардовича (м.Київ)

до Селянсько-фермерського господарства "Аграрник" (смт. Ружин, Житомирська обл.)

про стягнення 372834,22 грн. та розірвання договору оренди нерухомого майна №4/ОР від 01.04.2014

Відповідно до ст.ст. 228, 229 ГПК України, провадження у справі було зупинене з 20.03.2018 по 30.03.2018, у зв'язку з вирішенням питання про відвід судді.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 372834,22грн, з яких: 313100,00грн основного боргу, 10826,14грн 3% річних, 48908,08грн інфляційних.

Ухвалою суду від 12.02.2018 судом було відхилено клопотання відповідача про зупинення провадження у справі від 31.01.2018 (а.с.134, т.1) та клопотання відповідача про направлення справи за територіальною підсудністю (а.с.146-147, т.1). Також вказаною ухвалою прийнято до розгляду заяву позивача від 17.01.2018, як заяву про зміну предмета позову, згідно якої позивач додатково до заявленої у позовній заяві вимоги про стягнення коштів, просить розірвати договір оренди нерухомого майна №4/ОР від 01.04.2014, зсилаючись на уже зазначені у позовній заяві обставини щодо односторонньої відмови від договору та щодо його розірвання (а.с. 118-123, т.1).

Ухвалою суду від 06.03.2018, керуючись приписами ст.ст.177, 183 ГПК України, з врахуванням думки представника позивача, судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.03.2018. При цьому учасникам справи роз'яснено права, визначені ст. 207 ГПК України.

20.03.2018 на адресу суду від відповідача надійшла заява про відвід судді (а.с.24-27, т.2), яку ухвалою суду від 22.03.2018 відхилено.

До судового засідання 13.04.2018 електронною поштою надійшло клопотання відповідача від 13.04.2018 про відкладення розгляду справи, у зв'язку із неможливістю уповноваженого представника прибути в судове засідання.

В засіданні суду 13.04.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив відповідача.

Представник відповідача в судове засідання 13.04.2018 не прибув, про причини неявки зазначив у клопотанні про відкладення розгляду справи (а.с.58, т.2).

Позивач та його представник заперечили щодо відкладення розгляду справи, вказуючи про наявність у Селянсько-фермерського господарства "Аграрник" інших уповноважених представників, які б могли прибути в судове засідання, підтвердженням чого вважають довіреність №15/02.2018 від 15.02.2018 (а.с.72, т.2). Наголосили, що таким чином відповідач вчиняє дії для затягування розгляду справи.

Розглянувши вказане клопотання про відкладення розгляду справи, суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню, оскільки до останнього не додано доказів на підтвердження викладених у ньому обставин. Також суд враховує, що представництво у суді не обмежується участю лише одного представника у розгляді справи, тому відповідач мав право направити в судове засідання іншого уповноваженого представника. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем неодноразово заявлялися різного роду заяви, зокрема заяви про зупинення провадження у справі та направлення справи за територіальною підсудністю, в задоволенні яких судом було відмовлено ухвалою суду від 12.02.2018, а також заява про відвід судді. При цьому, з моменту заявлення відводу (20.03.2018) по дату судового засідання (13.04.2018) додаткових доказів чи пояснень відповідачем надано не було.

Враховуючи те, що явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась, відповідачем додаткових доказів по справі подано не було, зважаючи на закінчення встановленого ст.195 ГПК України строку розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вказує позивач у позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, 01.04.2014 між Фізичною особою-підприємцем Волкодавом Дмитром Едуардовичем (орендодавець/позивач) та Селянсько-фермерським господарством "Аграрник" (орендар/відповідач) було укладено договір оренди нерухомого майна №4/ОР від 01.04.2014 (далі- Договір).

За умовами вказаного Договору, орендар бере частину ДКУ (комори) за адресою: Житомирська обл., Ружинський р-н, с. Ярославка загальною площею 280,00 кв. м., що належить орендодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно,видане виконкомом Крилівської сільської ради 21.06.2012 року, в оренду у орендодавця з метою ведення господарської діяльності, а саме: прийомки, розвантаження, зберігання та подальшої реалізації сільськогосподарської продукції (п.2.1. Договору).

Відповідно до п. 3.2. Договору, передання майна в оренду здійснюється за відповідним Актом приймання-передачі, який підписується сторонами і скріплюється їх печатками.

Сторони погодили, що строк Договору починає свій перебіг з моменту його підписання сторонами та скріплення печаткою орендодавця та закінчується через 360 днів. Якщо по закінченні терміну дії даного Договору жодна із сторін в письмовій формі не звернулася про його розірвання, то даний договір вважається укладеним на наступний період, початком якого є дата, наступна після дати закінчення попереднього терміну дії даного договору та на строк 360 календарних днів (п.4.1. Договору).

Пунктом 9.1. Договору сторони обумовили, що договір може бути розірвано в односторонньому порядку виключно у випадках, прямо передбачених Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, а також у разі порушення однією із сторін умов даного договору.

Згідно п.10.1. Договору, у випадку порушення Договору, сторони несуть відповідальність визначену цим Договором та (або) чинним в Україні законодавством.

Порушенням Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом Договору (п.10.2.2 Договору).

Як вказує позивач, на виконання своїх зобов'язань по Договору, ним було здійснено передачу об'єкта оренди у встановлені Договором строки.

На підтвердження прийняття в оренду визначеного Договором нерухомого майна надано акт приймання - передачі № 1 від 01.04.2014 (а.с. 23, т.1).

Належне отримання орендарем послуг по оренді нежитлового приміщення позивач підтверджує актами надання послуг до договору оренди нерухомого майна, що містяться в матеріалах справи (а.с. 24-26, 29-31, 34, 42, т.1), а також здійсненням відповідачем часткових розрахунків за оренду нежилого приміщення, на підтвердження чого надано виписки по рахунках та видаткові касові ордера (а.с. 27, 28, 32, 33, 35-41, т.1).

Позивач вказує, що розрахунки за Договором оренди приміщення відповідач здійснив не в повному обсязі та з частковим порушенням визначених Договором строків, заборгувавши за період з квітня 2016 по березень 2017 (включно) 313100,00грн. Обумовлені п. 5.2 Договору поквартальні акти за період оренди з січня 2016 по березень 2017 не підписав.

Згідно пояснень позивача, у зв'язку з неналежним виконанням умов Договору, на підставі п.9.1. останнього, листом - повідомленням від 28.02.2017 (а.с. 49, т.1) він намагався повідомити відповідача про розірвання Договору з 31.03.2017. Також було складено для відповідача до підписання Акт №2 приймання-передачі щодо повернення орендарем об'єкта оренди (а.с.48, т.1) та акт звірки розрахунків. Однак відповідач вказані лист-повідомлення та акт відмовився прийняти.

Враховуючи непідписання відповідачем вищевказаних актів та неналежне виконання умов Договору, позивач направив на адресу відповідача листа-претензію від 17.11.2017 з додатками, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 50-53, т.1).

Зсилаючись на ст. ст. 526, 530, 610, 625, 759 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача 372834,22грн, з яких: 313100,00грн основного боргу за період з 11.04.2016 по 30.11.2017; 10826,14грн 3% річних та 48908,08грн інфляційних за період з 11.07.2014 по 05.02.2015 та з 11.04.2016 по 30.11.2017. Також просить розірвати договір оренди нежитлового приміщення, керуючись ст.188 ГК України та ст.ст.611,651,653 ЦК України.

Відповідач у відзиві на позов від 30.01.2018 (а.с. 136-140,т.1) та у відзиві на заяву про зміну предмета позову від 09.02.2018 (а.с. 170-172,т.1) щодо позову заперечує, вказуючи, що:

- позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог;

- твердження позивача, з посиланням на п.5.1. та п.5.2. Договору щодо зобов'язання відповідача здійснювати розрахунки за оренду приміщення щоквартально, а не помісячно, є хибними, оскільки, на думку відповідача, наведені положення є альтернативними один одному та являється окремо виведеними правами відповідача;

- при зверненні позивача до суду із позовною заявою не було враховано, що перебіг позовної давності щодо стягнення заборгованості за 2014 рік закінчився у 2017 році;

- позивач умисно не враховує отримані готівкові кошти від відповідача;

- позивач умисно завчасно не повідомив відповідача про розірвання договору та не направив на адресу відповідача акт звірки та акти, як підставу здійснення розрахунків, вказуючи, що відповідачу було відомо про зазначені документи та заборгованість;

- позивачем не надано доказів направлення на адресу відповідача акту звіряння розрахунків, тому позивач безпідставно стверджує, що відповідач був повідомлений про наявну заборгованість та односторонню відмову від Договору;

- згідно п. 11.6 Договору, останній може бути розірвано шляхом підписання додаткової угоди, однак дій з метою її підписання позивачем не вчинялось;

Крім того, відповідач вказує, що підпис на договорі оренди нежилого приміщення було вчинено не директором Селянсько-фермерського господарства "Аграрник", тому є підстави вважати його підробленим.

Позивач у відповіді на відзив твердження відповідача заперечив (а.с. 201-208, т.1). Зокрема вказав, що здійснення відповідачем розрахунків за договором оренди є його обов'язком а не правом, яке передбачене чинним законодавством, не зважаючи на визначення способу та строку оплати. Зсилаючись на ч.1 ст. 264 ЦК України, вказав, що останній платіж від відповідача було здійснено у 2015 році, тому строк позовної давності переривався та почався заново. Крім того, станом на дату розгляду справи відповідачем не підписано акт приймання - передачі об'єкта оренди, що згідно ст.786 ЦК України, дає позивачу (орендодавцю) право вимоги стягнення заборгованості та передбачених Договором штрафних санкцій по дату спливу трьохрічного терміну після повернення речі наймачем. Зсилання відповідача на п.11.6 Договору вважає недоречними, оскільки п. 9.1 Договору передбачає розірвання Договору в односторонньому порядку.

Зважаючи на твердження відповідача про наявність підстав вважати Договір оренди не дійсним, позивач звернув увагу суду, що в матеріалах справи міститься рішення господарського суду Житомирської області № 906/935/17 за позовом ПАТ ЕК "Житомиробленерго" до Селянсько-фермерського господарства "Аграрник", залишене без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду, яким встановлено факт укладення між сторонами у даній справі договору оренди нежитлового приміщення № 4/ОР від 01.04.2014.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши усні та письмові пояснення представників сторін, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, господарські відносини між сторонами виникли на підставі договору оренди нерухомого майна.

Частина 1 статті 759 ЦК України та ст. 283 ГК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. 5 ст. 762 ЦК України).

Наявним у справі актом приймання-передачі майна в оренду від 20.07.2012 (а.с.24, т.1) підтверджено, що позивач виконав свої зобов'язання за Договором 4/ОР від 01.04.2014, передавши відповідачу обумовлене Договором нерухоме майно, а відповідач прийняв вказаний об'єкт, про що свідчать підписи представників сторін та відтиски їх печаток. При цьому в акті зазначено, що сторони не мають претензій щодо якості наданих послуг.

У ч.ч. 1, 4 ст. 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Так, у п.п 5.1.,5.2. Договору сторони погодили, що, орендар щомісячно сплачує плату в розмірі 25 000,00 гри. без ПДВ. Плата за оренду сплачується щоквартально в безготівковому порядку на поточний рахунок орендаря не пізніше 10 календарних днів з дати підписання поквартального акту виконаних робіт (послуг) за цим Договором.

Тобто, у п. 5.1. Договору сторони визначили розмір щомісячної орендної плати - 25000,00 грн, а у п. 5.2. Договору сторони обумовили порядок проведення розрахунків та граничний термін їх проведення - не пізніше 10 календарних днів з дати підписання поквартального акту виконаних робіт (послуг).

При цьому, жодним пунктом Договору не передбачено, що саме акт є підставою для проведення розрахунків. Неможливість проведення розрахунків без складання актів спростовується як ч. 5 ст. 762, ч.ч. 1, 4 ст. 286 ГК України, так і умовами Договору, згідно п.5.1 якого чітко визначено розмір орендної плати за місяць оренди.

За вказаного, твердження відповідача щодо альтернативного здійснення розрахунків щомісяця або щоквартально є безпідставними та не впливають на результат вирішення спору, оскільки визначальним для встановлення заборгованості є граничний термін проведення платежів.

Зважаючи на те, що поквартальні акти складаються станом на останнє число останнього місяця кварталу, відповідач у будь-якому випадку, зобов'язаний був розраховуватися до 11 числа першого місяця наступного за кварталом, орендні платежі за який підлягають сплаті.

Всього за період з квітня 2014 по березень 2017 року позивачем було складено 12 актів. При цьому відповідачем було скріплено підписом та печаткою акти наданих послуг до Договору оренди: №1 від 30.06.2014 за оренду в квітні, травні, червні 2014 року (а.с. 24, т.1), №2 від 30.09.2014 за оренду в липні, серпні, вересні 2014 року (а.с. 25, т.1), №3 від 31.12.2014 за оренду в жовтні, листопаді, грудні 2014 (а.с. 26, т.1), №4 від 30.03.2015 за оренду в січні, лютому, березні 2015 року (а.с. 28, т.1), №5 від 30.06.2015 за оренду в квітні, травні, червні 2015 року (а.с. 31, т.1), № 6 від 30.09.2015 за оренду в липні, серпні, вересні 2015 року (а.с. 34, т.1) та №7 від 31.12.2015 за оренду в жовтні, листопаді, грудні 2015 року (а.с. 42, т.1).

Акти № 8,9,10,11,12 за період з січня 2016 року по березень 2017 року включно відповідачем підписано не було ( а.с. 43-47, т.1).

За даними позивача, відповідач частково здійснив розрахунки за Договором, доказом чого є виписки по рахунку позивача (а.с. 27,29-30,32-33, т.1) та копії видаткових касових ордерів (а.с. 35-41, т.1). При цьому позивач зауважив, що не має можливості надати всі первинні документи щодо врахованих ним платежів, оскільки їх копії у позивача відсутні, а оригінали зберігаються у відповідача. На дату звернення позивача до суду, заборгованість відповідача визначено у розмірі 313100,00 грн. і останнім її розмір та вказані позивачем часткові проплпти не спростовано. Вказаним спростовуються твердження відповідача про те, що позивач умисно не враховує отримані від відповідача готівкові кошти.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України, ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Враховуючи те, що доказів погашення орендної плати в заявленому розмірі станом на день розгляду справи відповідачем не надано, позовні вимоги про стягнення з останнього на користь позивача основного боргу (орендної плати) в розмірі 313100,00 грн. є обґрунтованими.

Що стосується заперечень відповідача, які ґрунтуються на твердженні про те, що підпис на Договорі було вчинено не особисто керівником підприємства, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Оскільки Договір містить не лише підписи сторін, а й відтиски їх печаток, при цьому доказів втрати печатки відповідачем не надано, у суду відсутні підстави піддавати сумніву факт підписання Договору повноважним представником відповідача. До того ж, матеріали справи містять, підписаний та засвідчений печатками сторін, акт приймання-передачі об'єкта оренди, а на виконання .умов Договору здійснено ряд платежів.

Отже, твердження відповідача в цій частині також є безпідставними.

Водночас слід зазначити, що заперечення відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності відносно заборгованості, строк сплати якої настав у 2014 році, є частково обґрунтованими, оскільки нараховані 3% річних та інфляційні за період з 11.07.2014 до 18.12.2014 заявлено позивачем поза межами 3-х річного строку позовної давності.

За приписами ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки законодавством України не встановлено вимог до форми заяви про застосування строку позовної давності, заперечення відповідача в цій частині суд розцінює як таку заяву.

За приписами ч.ч.1,3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається, зокрема, вчиненням особою ді, що свідчить про визнання нею свого боргу, або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовно давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовно давності, до нового строку не зараховується.

Тобто, пояснення позивача про переривання строку позовної давності, враховуючи зміст ст.ст. 257, 260, 261, 264 ЦК Украни, та зважаючи, що заборгованість, яка виникла за 2014 рік, станом на 05.02.2015 було погашено відповідачем у повному обсязі, не спростовують обґрунтованість доводів відповідача щодо нарахування річних та інфляційних за період з 11.07.2014 до 18.12.2014 (дата звернення до суду 18.12.2017 (а.с. 106,107, т.1)). Зсилання позивача на приписи ст. 786 ЦК України є недоречними, оскільки вказана норма регулює вимоги, що випливають із договору найму: про відшкодування збитків у зв'язку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, а також до вимог про відшкодування витрат на поліпшення речі, та не стосуються стягнення орендної плати.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За ч. 2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок 3% річних (а.с.56-85, т.1), з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку, що обґрунтовано заявлено до стягнення 3% річних за період з 18.12.2014 (на заборгованість за жовтень-грудень 2014 + 3000,00грн. залишку заборгованості за попередній квартал, які залишилися не сплаченими після часткової оплати, проведеної 05.11.2014 в сумі 147000,00 грн. (а.с. 27, т.1)) по 05.02.2015 та з 11.04.2016 по 30.11.2017 на загальну суму 9941,66 грн. В частині стягнення 884,48 грн. 3% річних слід відмовити, оскільки строк позовної давності щодо них, на дату звернення з позовом до суду, сплив.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, їх нарахування здійснено останнім за кожен день з 11.07.2014 по 05.02.2015 та з 11.04.2016 по 30.11.2017.

Згідно абз.2 п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

За вказаного, згідно здійсненого судом розрахунку інфляційних, з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд встановив, що їх сума, в межах строку позовної давності, значно перевищує заявлену.

За таких обставин, інфляційні підлягають задоволенню у повному обсязі у розмірі 48908,08 грн.

Щодо вимоги позивача про розірвання договору оренди нерухомого майна, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Приписами ч.3 ст. 651 ЦК України передбачено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим

Так, п. 9.1. Договору сторони обумовили, що Договір може бути розірвано в односторонньому порядку виключно у випадках, прямо передбачених Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, а також у разі порушення однією із сторін умов даного договору.

Отже, сторони домовились, що розірвання договору може бути здійснено в односторонньому порядку за ініціативою однієї із сторін.

Вказаним спростовуються твердження відповідача стосовно того, що Договір може бути розірвано лише шляхом підписання додаткової угоди.

За приписами ст.782 Цивільного кодексу України, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач надіслав на юридичну адресу відповідача лист-претензію від 17.11.2017, до якої приклав, зокрема, лист-повідомлення про одностороннє розірвання Договору з 01.04.2014 та два екземпляри акта звірки розрахунків. Вказане поштове відправлення, згідно витягу із сайту Укрпошти "пошук поштових відправлень", 06.12.2017 було повернуто за закінченням встановленого терміну зберігання. Отже, позивач обгрунтовано вжив всіх необхідних заходів для повідомлення відповідача про наявну заборгованість та про розірвання Договору в односторонньому порядку. Тому, враховуючи приписи ч.2 ст. 782 ЦК України, та зважаючи на неможливість розірвання договору датою, яка минула, Договір № 4/ОР оренди нерухомого майна від 01.04.2014 є розірваним в односторонньому порядку з 06.12.2017.

Враховуючи викладене, вимога позивача про розірвання договору оренди нерухомого майна № 4-ОР від 01.04.2014 задоволенню не підлягає.

Вказаним також спростовуються доводи відповідача про те, що позивач умисно завчасно не повідомив відповідача про розірвання договору та не направив на адресу відповідача акт звірки та акти, як підставу здійснення розрахунків, вказуючи, що відповідачу було відомо про зазначені документи та заборгованість; позивачем не надано доказів направлення на адресу відповідача акту звіряння розрахунків, тому позивач безпідставно стверджує, що відповідач був повідомлений про наявну заборгованість та односторонню відмову від Договору. Слід зазаначити, що матеріалии справи також містять докази направлення листа-претензії від 17.11.2017 з додатками і на адресу керівника відповідача та докази їх вручення останньому, що свідчиь про добросовісне вчинення відповідачем дій щодо направлення вказаних документів.

Статтею 73 ГПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За приписами ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За вказаного, суд дійшов висновку, що позивач довів належними доказами обгрунтованість позову в частині стягнення 371949,74 грн, з яких 313100,00 грн основного боргу, 9941,66 грн 3% річних, 48908,08 грн. інфляційних.

В частині стягнення 884,48 грн 3% річних суд відмовляє у зв'язку зі спливом позовної давності.

У задоволенні вимоги про розірвання Договору суд відмовляє.

Судові витрати у справі покладаються на відповідача в порядку ст. 129 ГПК України пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 73-79, 86, 91, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Селянсько-Фермерського господарства "Аграрник" (08322, Київська обл., Бориспільський р-н., с. Проліски, вул. Щаслива, буд.6, кв. 14, ід. код 31826023)

на користь Фізичної особи - підприємця Волкодава Дмитра Едуардовича (02222, АДРЕСА_2, ід. номер НОМЕР_1)

- 313100,00 грн основного боргу;

- 9941,66грн 3% річних;

- 48908,08 грн. інфляційних;

- 5579,25 грн судового збору.

3. У стягненні 884,48 грн 3% річних відмовити.

4. У розірванні договору відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 23.04.18

Суддя Вельмакіна Т.М.

Віддрукувати:

1- у справу;

2-3- сторонам ( рек. з пов.)