КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2018 р. Справа№ 911/1794/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників сторін апеляційного провадження згідно протоколу судового засідання від 18.04.2018;

за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області

на ухвалу Господарського суду Київської області від 07.12.2017

по скарзі Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради на дії посадової особи Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області під час виконання рішення

у справі № 911/1794/16 (суддя - Чонгова С.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради

про стягнення 3623746,42 грн,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Глевахівської селищної ради звернулося до Господарського суду Київської області зі скаргою на дії посадової особи Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області під час виконання рішення у справі №911/1794/16.

В обґрунтування поданої скарги скаржник посилається на те, що державною виконавчою службою з боржника по зведеному виконавчому провадженню здійснено перерахованя суми виконавчого збору у порушення вимоги статті 27 Закону України «Про виконавчого провадження».

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.12.2017 скаргу Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради на дії посадової особи Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області під час виконання рішення у справі №911/1794/16 задоволено частково. Визнано неправомірними дії Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області по виконанню судового рішення по справі №911/1794/16 з перерахування до бюджету коштів виконавчого збору в розмірі 190419,25 за платіжним дорученням №214 від 20.06.2017; скасовано рішення (розпорядження № 52670493) Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області по зведеному виконавчому провадженню ВП №52670493 у частині перерахування до державного бюджету виконавчого збору у розмірі 190419,25 грн. В іншій частині скарги відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою, Відділ примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2018 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області у справі №911/1794/16, закінчено проведення підготовчих дій та призначено до розгляду на 18.04.2018.

У судовому засіданні 18.04.2018 представник стягувачаапеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, відмовивши в задоволенні скарги.

Представник боржника в судовому засіданні 18.04.2018 проти задоволення апеляційної скарги у даній справі заперечив, просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Представник органу ДВС в судове засідання 18.04.2018 не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення 23.03.2018 ухвали суду від 19.03.2018.

Враховуючи наявність доказів повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за відсутності представника органу ДВС, оскільки його неявка не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх учасників апеляційного провадження, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Київської області від 28.07.2016 частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та постановлено стягнути на його користь 1 904 192,46 грн - основного боргу, 105 616,10 грн - 3% річних, 1 260 532,61 грн - втрат від інфляції, 301 644,39 грн - пені, а також 53 579,78 грн у рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату судового збору. У частині стягнення 51 760,85 грн втрат від інфляції в задоволенні позову відмовлено. 17.08.2016 - було видано наказ.

На виконання вказаного рішення державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області 19.10.2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №52670493.

31.10.2016 державним виконавцем прийнята постанова про арешт коштів боржника.

09.11.2016 до Господарського суду Київської області надійшла скарга Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради на постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 19.10.2016 про відкриття виконавчого провадження та постанову від 20.10.2016 про арешт майна боржника, прийнятих по виконавчому провадженні №52670493.

Ухвалою Господарського Київської області від 12.12.2016 у справі №911/1794/16 в задоволенні скарги Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради на постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 19.10.2016 про відкриття виконавчого провадження та постанову від 20.10.2016 про арешт майна боржника, прийнятих по виконавчому провадженні №52670493 відмовлено.

Натомість, постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2017 було апеляційну скаргу Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради задоволено частково: ухвалу Господарського суду Київської області від 12.12.2016 у справі №911/1794/16 про відмову у задоволенні скарги - скасовано; скаргу Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради - задоволено частково, а саме скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 19.10.2016 про відкриття виконавчого провадження та постанову від 20.10.2016 про арешт майна боржника, прийнятих по виконавчому провадженні №52670493 в частині стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 362 556,53 грн.

В подальшому 20.06.2017 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області було винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 190 419,25 грн.

За доводами державного виконавця згідно заяви стягувача від 20.06.2017 боржником сплачено йому суму боргу в розмірі 1904192,46 грн, а отже відповідно до постанови стягнення виконавчого збору від 20.06.2017 та розпорядження №52670493 від 20.06.2017 стягнуто та перераховано платіжним дорученням №214 від 20.06.2017 до державного бюджету 190 419,25 грн виконавчого збору, що становить 10% від стягнутої суми.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що сума виконавчого збору в розмірі 190 419,25 грн (10% від суми основного боргу) входила в суму виконавчого збору у розмірі 362 556,53 грн (стягнення якого було визнано неправомірним постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2017). Вказана обставина була встановлена та підтверджена сторонами виконавчого провадження (в тому числі стягувачем) в судовому засіданні 18.04.2018 (на якому відбувалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу).

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» (надалі - Закон), який набрав чинності 05.10.2016, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Як визначено ч. 1 ст. 26 вказаного Закону, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно ч. 5 вказаної статті, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Водночас умовою стягнення виконавчого збору є фактично стягнуті суми. І лише за мови стягнення сум в примусовому порядку, від стягнутих сум стягується 10 процентів виконавчого збору. Тому, у разі виконання судового рішення протягом усього періоду виконавчого провадження, іншим способом ніж примусове стягнення, виконавчий збір не повинен стягуватись. Іншим способом може бути погашення боргу самим боржником, або його засновником, або відповідно до закону.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що винесення постанов про відкриття виконавчого провадження та про накладення арешту на майно боржника є законним. Водночас у статті 26 Закону вказано, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону: виконавчий збір у розмірі 10-ти процентів від фактично стягнутої суми.

Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що у чинному Законі відсутня умова про добровільне виконання судового рішення. Але умовою стягнення виконавчого збору є фактично стягнуті суми. І лише за умови стягнення сум у примусовому порядку, від стягнутих сум стягується 10 відсотків виконавчого збору. Тому, у разі виконання судового рішення протягом усього періоду виконавчого провадження, іншим способом ніж примусове стягнення, виконавчий збір не повинен стягуватись. Іншим способом може бути погашення боргу самим боржником, або його засновником, або відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначено самим державним виконавцем у постанові від 20.06.2017: «Боржником сплачено на користь стягувача суму боргу у розмірі 1904192,46 грн, отже стягненню підлягає сума виконавчого збору, що становить 10% від стягнутої суми, а саме 190419,25 грн». Однак, у вказаній постанові держаний виконавець зазначає, що «боржником сплачено стягувачу», натомість в подальшому ним було зазначено підлягає стягненню 10% від «стягнутої суми».

Таким чином, з урахуванням не вчинення державним виконавцем жодних дій в частині стягнення з боржника суми боргу у розмірі 1904192,46 грн - відсутні підстави стягнення виконавчого збору, оскільки державним виконавцем фактично не було стягнуто жодних сум. А тому доводи апелянта не приймаються судом апеляційної інстанції як підстава для скасування ухвали суду першої інстанції та підстава для відмови у задоволенні заяви боржника у цій справі.

Щодо доводів апелянта про неможливість застосування у даній справі положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, в матеріалах справи наявні наступні спільні протокольні рішення:

- № 3416 від 20.12.2016 на суму 407 200,00 грн;

- № 327 від 10.01.2017 на суму 667 000,00 грн;

- № 994 від 15.02.2017 на суму 576 000,00 грн;

- № 1742 від 16.03.2017 на суму 564 300,00 грн (з яких стягувачу було сплачено 253 992,46 грн).

Таким чином, порядок погашення основного боргу у розмірі 1 904 192,46 грн врегульовано вказаними спільними протокольними рішеннями.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що 30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 № 1730-VIII, який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів ст. 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" до заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону (далі - заборгованість), відноситься, зокрема, кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, та також заборгованість з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, установам і організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, що постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню, а також організаціям та установам, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, та залишилася не погашеною станом на 1 січня 2016 року (далі - заборгованість з різниці в тарифах).

Згідно із ст. 2 вказаного Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради - є підприємством, яке здійснює господарську діяльність із централізованого постачання природного газу, тобто на нього поширюється дія вказаного Закону.

Відповідно до п. 6 ч. 5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується, зокрема, за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

А тому доводи апеллянта про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" з урахуванням наявних укладених спільних протокольних рішень - не приймається судом апеляційної інстанції.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що навіть враховуючи той факт, що вказані спільні протокольні рішення укладались відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 «про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсаціцій» не свідчить про те, що такі рішення не підпадають під дію Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" з урахуванням положень ст. 4 вказаного Закону, відповідно до якої взаєморозрахунки проводяться у порядку та на умовах, затверджених Кабінетом Міністрів України, за рахунок видатків державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах.

Щодо доводів стягувача про необхідність врахування обставин формування реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості та включення до такого реєстру відповідача, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі доводи відхиляються, оскільки на правильність висновку про можливість застосування положень ЗУ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії" такі обставини значення не мають.А тому доводи стягувача та апелянта в цій частині не приймаються судом апеляційної інстанції.

Тобто, запроваджені Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії" заходи щодо забезпечення порядку погашення заборгованості не перебувають в залежності від обставин формування реєстру та участі відповідача у визначеній процедурі списання. Вказана обставина є окремою підставою для визнання неправомірним стягнення державним виконавцем суми виконавчого збору у розмірі 190 419,24 грн.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, ч. 3 ст. 269 ГПК України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, п. 25 ч. 1 ст. 255, 269, 270, 271, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 282, 339-345 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на ухвалу Господарського суду Київської області від 07.12.2017 за скаргою Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради на дії посадової особи Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області під час виконання рішення у справі № 911/1794/16- залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 07.12.2017 у справі 911/1794/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/1794/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, встановленому ст.ст. 286 - 291 ГПК України.

Повний текст постанови складно - 27.04.2018.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк