ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2018р. Справа №914/423/18

місто Львів

місто Львів

За позовом: фізичної особи - підприємця Ососа Василя Олексійовича, адреса: АДРЕСА_1;
до відповідача:Вільчинської Марії Іванівни, адреса: АДРЕСА_2;
предмет позову: стягнення заборгованості в розмірі 13' 538,24 грн.
СуддяРим Т.Я.
Секретар судового засіданняТурчин Л.Я.
Представники:
позивача:Осос Василь Олексійович,
відповідача:не з'явився.
На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов фізичної особи - підприємця Ососа Василя Олексійовича до Вільчинської Марії Іванівни про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за весь період прострочення виконання рішення суду від 26.09.2013 №914/2825/13 в розмірі 13' 538,24 грн.

Листом від 12.03.2018 на підставі частин 6 та 7 статті 176 Господарського процесуального кодексу України суд звернувся до Адресно-довідкового бюро (відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області) з проханням надати інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача. Суд повідомлено, що відповідача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою від 21.03.2018 провадження у справі було відкрито, розгляд справи по суті призначено на 25.04.2018.

Позовні вимоги обґрунтовано таким:

- фізична особа - підприємець Вільчинська Марія Іванівна у порушення умов договору оренди №79/20/06/2011 від 20.06.2011 неналежно сплачувала орендну плату фізичній особі - підприємцю Ососу Василю Олексійовичу, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 7'445,80 грн.;

- фізична особа - підприємець Осос Василь Олексійович у 2013 році звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення відповідної заборгованості з фізичної особи - підприємця Вільчинської Марії Іванівни. Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.09.2013 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з фізичної особи - підприємця Вільчинської Марії Іванівни на користь фізичної особи - підприємця Ососа Василя Олексійовича 7'445,80 грн. боргу та 1'720, 50 грн. судового збору;

- на примусове виконання рішення суду 28.10.2013 було видано наказ. Виконавче провадження відкрито 06.12.2013, однак суму боргу та судовий збір так і не було стягнуто;

- фізична особа - підприємець Вільчинська Марія Іванівна 12.01.2017 виключена з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності, що не припиняє її зобов'язань перед фізичною особою - підприємцем Ососом Василем Олексійовичем;

- за період прострочення виконання рішення суду позивач має право стягнути з Вільчинської Марії Іванівни 3% річних та інфляційні втрати.

Позивач з'явився в судове засідання 25.04.2018, позовні вимоги підтримав.

Відповідач у судове засідання не з'явився, причин неприбуття не повідомив, хоч ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.03.2018 належним чином повідомлявся про відкриття провадження у справі, час та місце судового засідання за адресою, зазначеною у відомостях відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області та наданою суду Адресно-довідковим бюро Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області: АДРЕСА_2. Відповідач отримав цю ухвалу 30.03.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, наявним у матеріалах справи (а.с. 6). Ухвалою суду від 21.03.2018 відповідачу встановлено строк у 15 (п'ятнадцять) календарних днів з моменту отримання ухвали суду для подання відзиву на позов. Станом на 25.04.2018 до суду не надходив відзив відповідача на позов, рівно ж як і будь-які інші пояснення чи докази.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на вищезазначене, а також відсутність підстав, передбачених статтею 202 Господарського процесуального кодексу України, для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача.

Обставини справи.

Між сторонами у справі укладено договір оренди №79/20/06/2011 від 20.06.2011 (надалі - Договір) (а.с. 17-22). Відповідно до пункту 1.1 Договору орендодавець (позивач у справі) приймає в строкове платне користування вантажний автомобіль марки: сідловий тягач - Е "DAF FT XF95.430", 2003 р. випуску, державний номер НОМЕР_1, синього кольору, та напівпричіп бортовий-E марки: "SCHMITZ", модель S 01, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2, сірого кольору (далі - Об'єкти), які належать орендодавцеві на праві власності.

Відповідно до пункту 3.1 Договору термін оренди складає 1 (один) рік з моменту прийняття об'єктів в оренду. Пункт 5.2 Договору встановлював, що передача автомобіля та напівпричіпа в оренду здійснюється за актом прийому-передачі. Згідно з пунктаим 4.1 та 4.2 Договору розмір орендної плати за весь об'єкт оренди складає 14'000,00 грн. за кожен місяць та сплачується орендарем щомісячно готівкою через касу орендаря або на картковий рахунок орендодавця до 20 числа кожного місяця. Орендодавець передав орендарю об'єкти, що підтверджується актами прийому-передачі від 20.06.2011року №3/20/06/2011 (а.с. 23-24) та №4/20/06/2011 (а.с. 25).

Позивачем пред'явлено позов до фізичної особи - підприємця Вільчинської Марії Іванівни про стягнення заборгованості за Договором у сумі 7'445,80 грн. Під час розгляду цієї справи судом встановлено, що після закінчення строку дії договору фізична особа - підприємець Вільчинська Марія Іванівна повернула орендодавцю транспортні засоби, однак здійснила лише часткову оплату орендних платежів, що спричинило виникнення заборгованості з орендної плати в сумі 7'445,80 грн. Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.09.2013 у справі №914/2825/13 позовні вимоги задоволено повністю, вирішено стягнути з фізичної особи - підприємця Вільчинської Марії Іванівни на користь фізичної особи - підприємця Ососа Василя Олексійовича 7'445,80 грн. боргу та 1'720,50 грн. судового збору. Рішення набрало законної сили 11.10.2013. Господарським судом Львівської області видано наказ від 28.10.2013 про примусове виконання рішення у справі №914/2825/13 (а.с. 30).

Відділом Державної виконавчої служби Городоцького районного управління юстиції 06.12.2013 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Господарського суду Львівської області про стягнення з фізичної особи - підприємця Вільчинської Марії Іванівни 7'445,80 грн. боргу та 1'720,50 грн. судового збору (а.с. 31). Доказів виконання вищезазначеного рішення суду в матеріалах справи відсутні.

При ухваленні рішення суд виходив з такого.

Щодо поширення юрисдикції господарського суду на цю справу.

Підставою звернення позивача до суду є невиконання фізичною особою - підприємцем (суб'єктом підприємницької діяльності) господарсько-правового зобов'язання за договором найму (оренди). Тобто між сторонами виник спір, пов'язаний з виконанням правочину у господарській діяльності (господарського договору). Сторонами договору були фізичні особи - підприємці (позивач і відповідач).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем. Судом встановлено, що відповідач був позбавлений статусу фізичної особи - підприємця вже після припинення дії договору оренди. Таким чином, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України такий спір належить до юрисдикції господарських судів.

При визначенні питання юрисдикції суд додатково враховував таке. Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Частина 2 статті 50 Цивільного кодексу України встановлює, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Таким чином, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з частиною 8 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою. Відповідно до статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Із зазначеного необхідно зробити висновок, що у разі позбавлення фізичної особи статусу підприємця, вона не позбавляється набутих раніше господарських зобов'язань, зокрема і зобов'язання здійснити оплату за господарським договором. Такої позиції дотримується й Верховний суд України в постанові від 09.08.2017 у справі №915/1056/16, де зазначено, що однією з особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи - підприємця є те, що у випадку припинення фізичної особи - підприємця (виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати.

Таким чином, оскільки предметом спору є стягнення санкцій за порушення господарських зобов'язань, які виникли в межах господарських правовідносин, припинення у фізичної особи статусу підприємця не припиняє такого господарського зобов'язання, суд вважає за необхідне вирішити цей спір за правилами господарського судочинства.

Щодо суті спору.

Між сторонами у справі виникло цивільно-правове зобов'язання за договором найму (оренди) в силу статті 11 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною 1 та 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.09.2018 у справі №914/2825/13 встановлено факт існування заборгованості з орендної плати відповідача перед позивачем у сумі 7'445,80 грн.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положення статті 599 Цивільного кодексу України встановлюють, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положення пункту 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" встановлюють, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Це положення спрямоване на захист майнового права та інтересу стягувача (кредитора у зобов'язанні), реальне забезпечення виконання зобов'язань та рішень суду. Адже у зв'язку з невиконанням боржником рішення суду та зобов'язання, стягувач (кредитор) зазнає матеріальних втрат від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та від неправомірного користування належними йому до сплати коштами. Таким чином, застосування статті 625 Цивільного кодексу України після винесення рішення суду, спонукає боржника виконати таке рішення, адже сума коштів, що підлягає до стягнення продовжує зростати до моменту фактичного виконання рішення суду і може бути стягнена за бажанням стягувача (кредитора).

Верховний Суд України у постанові від 25.05.2016 у справі № 6-157цс16 також зробив висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та Цивільним кодексом України. Аналогічної позиції Верховний суд України дотримується і в інших своїх постановах (від 30.09.2008 у справі №1/384-07, від 30.03.2016 у справі №6-2168цс15).

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача інфляційні нарахування та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати орендних платежів. Однак щодо стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних за невиконання рішення суду в частині сплати судового збору, суд вважає такі вимоги безпідставними, адже судовий збір не є предметом грошового зобов'язання, а, відповідно, до нього не можуть застосовуватись положення статті 625 Цивільного кодексу України.

З огляду на зазначене суд здійснив перерахунок заявлених позивачем до стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних.

Розрахунок інфляційних нарахувань

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргу
11.10.2013 - 27.02.20187445.802.36710175.45
Таким чином, до стягнення підлягає 10'175,45 грн. інфляційних нарахувань.

Розрахунок 3% річних

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
7445.8011.10.2013 - 27.02.201816013 %979.17
Таким чином, до стягнення підлягає 979,17 грн. 3% річних.

Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачу були створені умови для реалізації свого права на захист, якими він не скористався. Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, а судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, відтак вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з урахуванням проведених розрахунків.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до частин 1 та 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно з положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року встановлюється в розмірі 1' 762,00 грн. Таким чином, за подання даного позову встановлюється судовий збір у розмірі 1' 762,00 грн.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позивних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Оскільки відповідачем не заявлено про звільнення його від сплати судового збору, з відповідача в дохід бюджету підлягає до стягнення 1'451,89 грн. судового збору.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 13, 73, 74, 81, 238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити частково.

2. Стягнути з Вільчинської Марії Іванівни (адреса: АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь фізичної особи - підприємця Ососа Василя Олексійовича (адреса: адреса: АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_4) 10'175 (десять тисяч сто сімдесят п'ять) грн. 45 коп. інфляційних нарахувань та 979 (дев'ятсот сімдесят дев'ять) грн. 17 коп. - 3% річних.

3. Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

4. Стягнути з Вільчинської Марії Іванівни (адреса: АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_3) в дохід Державного бюджету України 1'451 (одна тисяча чотириста п'ятдесят одна) грн. 89 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 27.04.2018.

Суддя Рим Т.Я.