ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/3108/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Величко Т.А.,

суддів: Таран С.В., Філінюка І.Г.

при секретарі: Колбасовій О.Ф.

за участю представників сторін:

від позивача - Кузнецов К.С.;

від відповідача - не з'явився;

від третьої особи - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Орловський 2012"

на рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2018 року

по справі №916/3108/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Орловський 2012"

до відповідача Фізичної особи-підприємця Саргсян Глафіри Варшамівни

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про зняття арешту з майна,

суддя суду першої інстанції: Лічман Л.В.

дата винесення рішення: 29.01.2018р.

повний текст рішення складено: 01.02.2018р.

Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні 19.04.2018р. згідно ст. 233 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Орловський 2012" звернулось до господарського суду Одеської області з позовними вимогами до Фізичної особи-підприємця Саргсян Глафіри Варшамівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зняття арешту, накладеного на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби України про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження у рамках виконавчого провадження № 30929824 від 10.10.2014 р., з транспортних засобів:

- Модель та марка ТЗ: HYUNDAI Н200, номерний знак НОМЕР_1, вантажний, білого кольору, VIN: НОМЕР_3, 2000 р.в.;

- Марка та модель ТЗ: MERSEDES-BENS 313 CDI, номерний знак НОМЕР_2, автобус, зеленого кольору, VIN: НОМЕР_4, 2001 р.в.

Позивач, посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст.ст.16, ч.1 ст321, 391 ЦК України, п.8 ч.1 ст. 39, с.1 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», п.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 р. № 9, п.2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ „Про судову практику у справах про зняття арешту з майна" від 03.06.2016 р. № 5 та зазначає, що ТОВ „Орловський 2012" правомірно в процесі реалізації майна в ліквідаційній процедурі банкрутства Підприємства „Орловський завод" у вигляді ТОВ набуто у власність рухоме майно, на яке в інтересах ФОП Саргсян Г.В. на виконання наказу у справі № 20-4/17-1608-2011 Господарського суду Одеської області накладено арешт, однак Відділом відмовлено у знятті арешту з транспортних засобів, придбаних позивачем, тому з метою захисту належного йому права власності ТОВ „Орловський 2012" змушене звернутись до суду.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.12.2017 р. прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю „Орловський 2012" до фізичної особи-підприємця Саргсян Глафіри Варшамівни, порушено провадження у справі № 916/3108/17 та призначено її до розгляду в засіданні суду на 03.01.2018 р., залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

У відзиві на позовну заяву ФОП Саргсян Г.В. зазначила, що на сьогоднішній день у відповідача жодних претензій та скарг до ТОВ „Орловський 2012" щодо правомірності набуття права власності на спірні транспортні засоби, на які накладено арешт не має. У зв'язку з тим, що арешт на майно в рамках виконавчого провадження №30929824 накладений в інтересах відповідача, ФОП Саргасян Г.В. повністю визнає позові вимоги та не заперечує проти зняття арешту та заборони відчуження з транспортних засобів:

- Модель та марка ТЗ: HYUNDAI Н200, номерний знак НОМЕР_1, вантажний, білого кольору, VIN: НОМЕР_3, 2000 р.в.;

- Марка та модель ТЗ: MERSEDES-BENS 313 CDI, номерний знак НОМЕР_2, автобус, зеленого кольору, VIN: НОМЕР_4, 2001 р.в.

Рішенням господарського суду Одеської області від 29.01.2018р. (суддя Лічман Л.В.) в задоволенні позовних вимог ТОВ „Орловський 2012" відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що питання про зняття арешту з майна може вирішуватись в позовному провадженні лише в разі наявності спору про право власності на арештоване майно, який між сторонами по справі № 916/3108/17 відсутній, доказом чого є, наприклад, визнання відповідачем позову, підстав для задоволення останнього немає.

Також судом зазначено, що закриття провадження у справі згідно п.1 ч.1 ст.231 ГПК України унеможливлюється тим, що даний спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, проте, не в рамках позовного провадження, а в процедурі оскарження дій (бездіяльності) органу ДВС.

В апеляційній скарзі, не погоджуючись з висновками суду, ТОВ „Орловський 2012" просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 29.01.2017р. по справі №916/3108/17 та ухвалити судове рішення, яким позов задовольнити, зняти арешт, накладений на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби України про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження у рамках виконавчого провадження № 30929824 від 10.10.2014 р., з транспортних засобів:

- Модель та марка ТЗ: HYUNDAI Н200, номерний знак НОМЕР_1, вантажний, білого кольору, VIN: НОМЕР_3, 2000 р.в.;

- Марка та модель ТЗ: MERSEDES-BENS 313 CDI, номерний знак НОМЕР_2, автобус, зеленого кольору, VIN: НОМЕР_4, 2001 р.в.

Доводи скаржника ґрунтуються на допущених господарським судом порушеннях норм матеріального та процесуального права.

На думку скаржника, судом першої інстанції не були належним чином досліджені та перевірені всі фактичні обставини справи та доводи апелянта, які мали б бути достовірно встановлені господарським судом, а також невірно встановлено правову кваліфікацію відносин сторін та правову норму, яка підлягає застосуванню.

Так скаржник зазначає, що висновок суду щодо зняття арешту з майна може вирішуватись в позовному провадженні лише в разі наявності спору про право власності на арештоване майно, який між сторонами по даній справі відсутній, а також, що зняття арешту з придбаного майна має відбуватись шляхом подачі скарги на дії ДВС - не узгоджується з нормами чинного законодавства.

Скаржник, посилаючись на ч.1 ст. 339 ГПК України, звертає увагу, що ТОВ „Орловський 2012" не є стороною виконавчого провадження №30929824 в рамках якого було накладено арешт на належні апелянту транспортні засоби, тому останній не має права звертатись із скаргою на дії органу ДВС в рамках справи №20-4/17-1608-2011, внаслідок цього висновок суду є безпідставним.

Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, також послався на те, що вимозі про зняття арешту з майна транспортних засобів ТОВ „Орловський 2012" мала передувати вимога про визнання права власності на це майно.

Проте, скаржник зазначає, що у зв'язку з тим, що право ТОВ „Орловський 2012" на набуті ним у власність транспортні засоби ніким не оспорюється, документи, які засвідчують право власності на дане майно були надані суду, а правова конструкція ч.1 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає право на звернення до суду з позовом про визнання права власності ( у випадку наявності такого спору) та/або зняття арешту з даного майна, а тому позов є обґрунтованим.

На думку скаржника, господарський суд Одеської області фактично відмовився здійснити ефективний захист порушеного права власності ТОВ „Орловський 2012" на належні йому транспортні засоби за наявності способу такого захисту, встановленого ст.ст. 16,321 ЦК України, ч.1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження».

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 27.02.2018р. у складі колегії суддів: головуючий суддя Величко Т.А., судді Бєляновський В.В., Поліщук Л.В. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю „Орловський 2012" на рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2018 року у справі № 916/3108/17. Запропоновано сторонам по справі подати відзив на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 27.02.2018 року у складі колегії суддів: головуючий суддя Величко Т.А., судді Бєляновський В.В., Поліщук Л.В. призначено справу №916/3108/17 до розгляду на 27.03.2018р. о 10:30.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2018р. у зв'язку із перебуванням суддів Бєляновського В.В. та Поліщук Л.В. у відпустці проведено повторний автоматичний розподіл справи № 916/3108/17, згідно з яким розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Орловський 2012" на рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2018 року автоматично розподілено на колегію суддів у складі: головуючий суддя Величко Т.А., суддів Таран С.В., Філінюка І.Г.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 26.03.2018р. прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Орловський 2012" на рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2018 року у справі № 916/3108/17 до провадження у новому складі колегії суддів. Призначено розгляд справи на 27 березня 2018р. о 10:30.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 27.03.2018р. відкладено розгляд справи № 916/3108/17. Засідання суду призначено на 19.04.2018 року о 12:30 год.

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент ДВС Міністерства юстиції України просив апеляційну скаргу ТОВ „Орловський 2012" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Одеської області від 29.01.2018р. - без змін.

В засіданні суду апеляційної інстанції 19.04.2018р. скаржник підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явились.

Відповідно до ст.269 ГПК України (в редакції Закону України №2147- VIII від 03.10.2017р.) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали справи (фактичні обставини справи) на предмет правильності їх юридичної оцінки господарським судом, обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення присутнього в засіданні суду представника позивача, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, господарським судом Одеської області розглядалась справа № 916/1382/16 про банкрутство Підприємства „Орловський завод" у вигляді ТОВ.

Провадження у справі про банкрутство ініційовано у зв'язку з невиконанням боржником наказу Господарського суду Одеської області від 10.10.2011 р. у справі № 20-4/17-1608-2011, який перебував на виконанні у Відділі (виконавче провадження № 30929284). В рамках останнього постановою Відділу від 10.10.2014 р. накладено арешт на майно Підприємства „Орловський завод" у вигляді ТОВ та оголошено заборону на його відчуження.

Арешт на майно боржника накладено в інтересах ФОП Саргсян Г.В., яка набула статус стягувача у виконавчому провадженні № 30929824 згідно постанови Відділу від 18.01.2016 р.

Постановою Господарського суду Одеської області від 29.11.2016 р. по справі № 916/1382/16, зокрема, Підприємство „Орловський завод" у вигляді ТОВ визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, скасовано арешт, накладений на майно, чи інші обмеження щодо розпорядження майном.

В процесі ліквідаційної процедури проведено аукціон з реалізації активів боржника, за наслідками якого 12.06.2017 р. між Підприємством „Орловський завод" у вигляді TOB в особі ліквідатора (продавець) та TOB „Орловський 2012" (покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець передає за грошові кошти в сумі 228251,24 грн. у власність покупцю в т.ч. транспортні засоби: HYUNDAI Н200, номерний знак НОМЕР_1, вантажний; MERSEDES-BENS 313 CDI, номерний знак НОМЕР_2, автобус.

12.06.2017 р. умови цього договору виконано контрагентами, в результаті чого підписано акт про передання права власності на рухоме майно.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.06.2017 р. по справі № 916/1382/16 Підприємство „Орловський завод" у вигляді TOB ліквідовано, а провадження у справі припинено.

В подальшому ТОВ „Орловський 2012" як новий власник намагалось здійснити реєстрацію придбаних транспортних засобів та дізналось про існування арешту, накладеного в рамках виконавчого провадження № 30929824, у зв'язку з чим до Відділу направлено лист від 01.09.2017 р. вих. № 30, у відповіді від 17.10.2017 р. № 29109-0-33-17/2 на який зазначено, що: виконавчій службі ухвала про зняття арешту з майна Підприємство „Орловський завод" у вигляді TOB не пред'являлась; оскільки виконавче провадження завершено, а саме виконавчий документ повернуто стягувачу, до визнання боржника банкрутом арешти з майна боржника не знімались; у разі надходження на виконання до Відділу виконавчого документа щодо зняття арешту з майна боржника, оформленого належним чином у відповідності до вимог ст.4 Закону України „Про виконавче провадження", арешт з майна боржника буде знято.

Повідомлення органу ДВС про неможливість на теперішній час зняти арешт з належного позивачу майна спричинило звернення до господарського суду.

Як вбачається з матеріалів справи, причиною виникнення спору у даній справі стало питання щодо наявності підстав для звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент винесення постанов) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, проведення опису майна боржника іі накладення на нього арешту.

Постановою державного виконавця від 10.10.2014р. за ВП №30929284 на майно боржника Підприємство „Орловський завод" у вигляді ТОВ було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Окрім того, вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 12 Господарського процесуального кодексу України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах (п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльності органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження").

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Проте юридично забезпечена можливість здійснювати правомочності щодо володіння, користування і розпорядження власника належним йому майном не може виходити за рамки, встановлені правовими нормами, що регулюють відносини у сфері власності (абзац другий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.05.2005 № 4-рп/2005 у справі про права акціонерів ЗАТ).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто у позивача є право власності на певне майно, і має місце факт оспорювання належного позивачу права.

Отже, на підтвердження наявності у Позивача суб'єктивного права, на захист якого подано позов, останній повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його право на вказане майно, тобто право власності.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях ЗУ "Про дорожній рух" та Порядку, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

ЗУ "Про дорожній рух" визначає правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров'я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до статті 34 ЗУ "Про дорожній рух" державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників.

Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення.

Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України. Для автоматизованого обліку транспортних засобів, що використовуються на вулично-дорожній мережі загального користування і підлягають державній або відомчій реєстрації, та відомостей про їх власників ведеться Єдиний державний реєстр, держателем якого є Міністерство внутрішніх справ України.

Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

На транспортні засоби оформляються та видаються реєстраційні документи, зразки яких затверджуються Кабінетом Міністрів України, та закріплюються номерні знаки, які відповідають вимогам стандартів. Закупівля за державні кошти бланків реєстраційних документів та номерних знаків для транспортних засобів здійснюється відповідно до вимог законодавства тими органами, на які покладений обов'язок щодо їх реєстрації.

Згідно з пунктом 7 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).

Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.

Крім того, відповідно до пункту 8 Порядку державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, зокрема, укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Таким чином, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід'ємно пов'язаний з обов'язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Натомість позивачем не було надано доказів на підтвердження здійснення державної реєстрації транспортного засобу: HYUNDAI Н200, номерний знак НОМЕР_1, вантажний, білого кольору, VIN: НОМЕР_3, 2000 р.в.; та транспортного засобу: MERSEDES-BENS 313 CDI, номерний знак НОМЕР_2, автобус, зеленого кольору, VIN: НОМЕР_4, 2001 р.в. за останнім протягом 10 діб після укладання Договору з відповідачем, як того вимагають вищевказані норми законодавства України. Отже, посилання позивача на умови Договору купівлі-продажу від 12.06.2017р. та на Акт про передання права власності на нерухоме майно від 12.06.2017р., як на підставу виникнення права власності на транспортні засоби, до уваги судом апеляційної інстанції не приймаються.

При цьому, пунктом 5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" передбачено, що відповідно до статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту. Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розглядові за правилами господарського судочинства, якщо вони виникають у цивільних чи господарських правовідносинах і суб'єктний склад сторін у них відповідає вимогам статті 1 ГПК України. Що ж до заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами статті 121-2 ГПК.

Позивач, звертаючись до суду саме з позовними вимогами про зняття арешту з майна, накладеного під час здійснення виконавчого провадження, фактично оскаржив до суду дії державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження з виконання судового рішення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду та вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту його порушеного права шляхом подання позовної заяви про зняття арешту майна до органів ДВС за умови відсутності спору про речове право між сторонами по справі №916/3108/17.

Згідно ст. 74 ГПК України (чинна редакція) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Приписами ст. 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не доведено суду належними засобами доказування відповідно до норм ст.ст. 76,77,79 Господарського процесуального кодексу України порушення саме відповідачем його права власності на арештоване майно.

Враховуючи наведене, при вирішенні цієї справи господарський суд правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, висновки суду, викладені в рішенні є обґрунтованими і такими, що відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє з огляду на те, що усі доводи апеляційної скарги по даній справі, були ретельно досліджені судом першої інстанції та додатково перевірені на предмет їх обґрунтованості Одеським апеляційним господарським судом в процесі апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

3. Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;

3) справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

4. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення господарського суду Одеської області від 29.01.2018р. відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства, зміні або скасуванню не підлягає, а відтак, залишається без змін на підставі ст.276 ГПК України.

Відповідно до п.«в» ч.4 ст.282 ГПК України (в діючій редакції) постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В даному випадку витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги) покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю „Орловський 2012", оскільки доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 232, 233, 240, 269, 270, 275,276, 281-283 ГПК України,

суд постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Орловський 2012" залишити без задоволення, рішення господарського суду Одеської області від 29.01.2018р. у справі №916/3108/17 - без змін.

Постанова в порядку ст.282 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття згідно ст.284 ГПК України.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24.04.2018р.

Головуючий суддя Т.А. Величко

Суддя С.В. Таран

Суддя І.Г. Філінюк