ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.04.2018 Справа № 920/514/16
Господарський суд Сумської області, у складі колегії суддів: головуючого судді: Спиридонової Н.О., судді Котельницької В.Л., судді Соп?яненко О.Ю., при секретарі судового засідання Гребенюк С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/514/16 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕНС», м. Суми,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Маркет», м. Суми,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1. Приватного акціонерного товариства «Сумбуд», м. Суми,

2. Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області, м. Суми,

3. Сумської міської ради, м. Суми,

4. Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради, м. Суми,

5. Управління державного архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради, м. Суми,

6. фізичної особи ОСОБА_2, м. Суми,

7. фізичної особи ОСОБА_3, м. Суми,

8. фізичної особи ОСОБА_4, м. Суми,

9. фізичної особи ОСОБА_5, м. Суми,

10. фізичної особи ОСОБА_6, м. Суми,

11. фізичної особи ОСОБА_7, м. Суми,

12. фізичної особи ОСОБА_8, м. Суми,

13. фізичної особи ОСОБА_9, м. Суми,

14. фізичної особи ОСОБА_10, м. Суми

15. фізичної особи ОСОБА_11, м. Суми,

16. фізичної особи ОСОБА_12, м. Суми,

17. фізичної особи ОСОБА_13, м. Суми,

18. фізичної особи ОСОБА_14, м. Суми,

19. фізичної особи ОСОБА_15, м. Суми,

20. фізичної особи ОСОБА_16, м. Суми,

21. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сумбуд Інвест», м. Суми,

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

представники сторін:

позивача: Кузнецова А.І. за довіреністю б/н від 24.11.2014,

відповідача: Ємельяненко С.В. за довіреністю б/н від 05.01.2016,

від третіх осіб: 1. Ємельяненко С.В. за довіреністю б/н від 15.07.2017,

2. не з'явився,

3. Заїка І.В. за довіреністю № 271/03.02.02-17 від 06.02.2018,

4.-21. не з'явилися.

ВСТАНОВИВ:

Протокольною ухвалою господарського суду Сумської області від 18.04.2018 у справі № 920/514/16 оголошено перерву у судовому засіданні до 23.04.2018 на 14 год. 30 хв.

До господарського суду Сумської області в травні місяці 2016 року звернувся позивач з позовною заявою б/н від 11.05.2016 (вх. № 1411 від 16.05.2016), в якій просив суд зобов'язати відповідача знести об'єктнезавершеного будівництва, який розташований між вулицею Харківською та проспектом М. Лушпи, вулицею Д Коротченка у місті Суми (АДРЕСА_1), що будується на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 15,5960 га, розташованої за адресою: м. Суми, між вулицею Харківською та проспектом М. Лушпи, вулицею Д Коротченка.

05.02.2016 позивач уточнив позовні вимоги та просить зобов'язати відповідача знести об'єкт незавершеного будівництва, що будується на підставі декларації про початок виконання будівельних робіт від 07.02.2013, зареєстрованої за № СМ 99, найменування об'єкту - 10-ти поверховий 80-ти квартирний житловий будинок, АДРЕСА_2, на земельній ділянці, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 15,5960 га, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 190 том 1).

Позивач до суду 27.02.2017 подав другу заяву про уточнення позовних вимог, в даній заяві позивач просить суд зобов'язати відповідача знести об'єкт будівництва - 10-типоверховий 80-тиквартирний житловий будинок, АДРЕСА_2, що будується на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 15,5960 га, розташований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 15, том 2).

11.12.2017 до суду надійшла третя заява позивача про уточнення позовних вимог. В заяві позивач просить суд зобов'язати відповідача знести об'єкт будівництва «Багатоквартирний житловий будинок, АДРЕСА_2», що знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1, розташований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 23 том 4).

Відповідач проти позовних вимог, з урахуванням уточнень заперечує, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Посилається на недоведеність факту перешкоджання відповідачем позивачу у користуванні земельної ділянки.

У даній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої було доручено Сумському відділенню Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора М.С. Бокаріуса.

30.10.2017 до суду надійшов висновок судової будівельно-технічної експертизи № 581 від 27.10.2017 (а.с. 150-162, том 3). В висновку зазначено, що фактично виконані будівельні роботи із будівництва багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 за адресою: АДРЕСА_3, розташованого на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1, не відповідають вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, зокрема пункту 7.50 таблиці 7.5 «ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», в частині дотримання мінімально-допустимої відстані від огорожі автомобільної стоянки, що розташована на суміжній земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_4

Крім цього, даною експертизою було встановлено, що має місце невідповідність фактичного розташування огорожі автомобільної стоянки позивача зі спільними межами земельної ділянки відповідача. Також дослідженням встановлено, що лінія стовпів електричного освітлення, що проходить вздовж огорожі автомобільної стоянки, знаходиться на території земельної ділянки відповідача.

23.01.2018 представником позивача надано суд додаткові письмові пояснення (вх. № 621 від 23.01.2018), відповідно до яких представник позивача зазначає, що нормативна допустима відстань від нежитлових будівель згідно ДБН 360-92 визначається не від самої автостоянки (зокрема навісів чи огорожі), а від меж автомобільної стоянки (тобто від меж земельної ділянки, на якій розташована така автомобільна стоянка). А тому, на думку позивача, незважаючи на встановлення судовою експертизою відхилення розташування огорожі стоянки в деяких місцях від фактичних меж земельної ділянки, порушення нормативної відстані має місце. Позивач звертає увагу суду на те, що здійсненням оспорюваного будівництва відповідач перешкоджає в здійсненні безпечного та законного використання земельної ділянки Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕНС» з метою ведення господарської діяльності.

Представник відповідача подав до суду клопотання (вх. 1767 від 02.03.2018), в якому він зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Маркет» є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є власником об'єкту нерухомого майна, який позивач просить знести, зазначений об'єкт належить співвласникам багатоквартирного будинку, а тому просить суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

12.03.2018 відповідач подав до суду додатковий відзив на позовну заяву (вх. № 1892 від 12.03.2018), в якому останній зазначає, що головним інвестором об'єкту будівництва «Багатоквартирний житловий будинок, АДРЕСА_2», розташованого за адресою: АДРЕСА_3 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сумбуд-Інвест» (ідентифікаційний код 34451799) та повідомляє суду про неможливість надання на вимогу суду інформації про укладені інвестиційні договори головного інвестора з іншими інвесторами.

На виконання вимог ухвали від 19.03.2018 у даній справі Управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради разом з супровідним листом від 26.03.2018 № 14.01-12/1631 надано довідки про реєстрацію місця проживання фізичних осіб, яких залучено судом до участі у даній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача.

03.04.2018 від Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради до суду надійшло клопотання (електронна пошта) від 03.04.2018 № 61/08.01-24, в якому третя особа просить суд проводити розгляд справи № 920/514/16 за відсутності представника Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради за наявними у справі матеріалами.

Від третьої особи - Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» до суду надійшов лист б/н, б/д (вх. № 2670 від 04.04.2018) про надання документів, разом з яким третьою особою - Приватним акціонерним товариством «Сумбуд» надано суду докази неможливості надання інформації щодо власників оспорюваного об'єкту нерухомості, а саме: копії звернення ПАТ «Сумбуд» до Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради № 15/03 від 15.03.2018 та відповідь Управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради № 14.01-12/1313 від 21.03.2018.

05.04.2018 представником позивача надано суду для долучення до матеріалів даної справи докази направлення копій позовної заяви від 11.05.2016 та заяви про зміну предмету (уточнення) позову від 11.12.2017 третім особам.

18.04.2018 представник третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сумбуд Інвест» подав до суду заяву від 16.04.2018 № 16/09 про неможливість участі у судовому засіданні, в якій повідомляє суд про неможливість участі представника третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сумбуд Інвест» у судовому засіданні 18.04.2018 у справі № 920/514/16, у зв?язку з участю в іншому судовому засіданні у справі № 591/1276/18 та просить суд визнати причини неявки представника зазначеної третьої особи у дане судове засідання поважними та відкласти розгляд справи по суті.

Ухвалою від 18.04.2018 у даній справі судом відмовлено в задоволенні заяви представника третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сумбуд Інвест» щодо відкладення розгляду даної справи.

23.04.2018 представником позивача подано до суду заяву б/н від 23.04.2018 (вх. № 889к від 23.04.2018) про стягнення суми понесених позивачем судових витрат у даній справі, а саме: 1378,00 грн. витрат на оплату судового збору та 4952,00 грн. витрат на оплату судової експертизи.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримує та просить господарський суд, позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечує, просить господарський суд в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Згідно зі статті 194 Господарського процесуального кодексу України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

За приписами частини другої статті 195 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

В судовому засіданні 23.04.2018 на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Господарський суд Сумської області розглянувши позовні вимоги, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін та третіх осіб, встановив наступне.

Відповідно до наданих позивачем матеріалів, згідно державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 від 12.03.1997, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 151, позивач користується на праві постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 1,48 га, за адресою: АДРЕСА_4, для розміщення платної критої автомобільної стоянки відповідно до рішення Сумської міської ради народних депутатів від 18.02.1993 за № 90.

27 липня 2005 між Сумською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Маркет» було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого Сумська міська рада на підставі рішення Сумської міської ради від 20 липня 2005 року № 1329-МР «Про надання в оренду, вилучення, продовження терміну оренди земельних ділянок підприємствам, установам, організаціям і підприємцям та внесення змін до рішень Сумської міської ради» надала, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Маркет» прийняло в оренду земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_2, під будівництво житлової соціальної інфраструктури, категорії землі житлової та громадської забудови, загальною площею 15,5960 га.

Пунктом 1.1 зазначеного договору встановлено, що Сумська міська рада гарантує, що зазначена земельна ділянка на момент укладення договору іншій особі не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, не знаходиться в іпотеці, в спорі та під забороною (арештом) не перебуває, не обмежена правами третіх осіб та не обтяжена недоліками щодо її використання.

Зі змісту пункту 2.2 договору від 27.07.2005 вбачається, що він укладається терміном до 20.07.2015.

Даний договір зареєстровано в Сумському міському відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України», про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис 05.08.2005 № 93.

Земельна ділянка загальною площею 15,5960 га, що знаходиться в АДРЕСА_2, була передана відповідачу на підставі акту прийому-передачі об'єкта оренди від 27.07.2005, підписаному належним чином та скріпленим печатками представників сторін.

Відповідно до рішення Сумської міської ради VI скликання VII сесії від 08.07.2015 № 4579-МР «Про поновлення договорів оренди земельних ділянок підприємствам, установам, організаціям, підприємцям і громадянам» прийнято рішення поновити договір оренди земельної ділянки Товариства з обмежено відповідальністю «Сервіс-Маркет», загальною площею 15,5960 га на 5 років, з 21.07.2015.

На підставі зазначеного рішення між відповідачем та третьою особою - Сумською міською радою був укладений договір оренди земельної ділянки від 29.10.2015, відповідно до умов якого Сумською міської радою передано відповідачу земельну ділянку загальною площею 15,5960 га, кадастровий номер НОМЕР_1, на якій знаходяться житлові будівлі. Категорія земель - землі житлової та громадської забудови під будівництво житлової соціальної інфраструктури.

Згідно пункту 2.2 зазначено договору, він укладається строком до 21.07.2020 року (термін будівництва - 2 роки).

Таким чином, судом встановлено, що земельна ділянка, яка перебуває в користуванні позивача, загальною площею 0,0095 га, кадастровий номер :01:008:0118, розташована за адресою: м. Суми, пр-т М. Лушпи, 7, є суміжною із земельною ділянкою, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 15,5960 га, яка перебуває в користуванні відповідача та розташована за адресою: м. Суми, між вул. Харківською, пр-т М. Лушпи, вул. Д. Коротченка.

З початку 2013 року на орендованій земельній ділянці відповідачем розпочато будівництво багатоквартирних житлових будинків. Відповідно до переліку містобудівних умов та обмежень, розміщеного на офіційному веб-сайті Сумської міської ради, згідно містобудівних умов та обмежень № 283 замовником будівництва багатоквартирного десятиповерхового житлового будинку між вул. Харківською, пр-том М. Лушпи, вул. Д. Коротченка є Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Маркет», а згідно зареєстрованих декларацій про початок будівельних робіт замовниками є Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Маркет» та Приватне акціонерне товариство «Сумбуд».

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Сервіс-Маркет» та ПАТ «Сумбуд» здійснювали будівництво багатоквартирного житлового будинку (АДРЕСА_2) на підставі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 14.04.2016 № 42/06-01-15 відповідно виданих Департаментом містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, що підтверджуються актом № 20 від 29.12.2016.

Вказана забудова, на думку позивача, земельної ділянки здійснювалася відповідачем з грубим порушенням містобудівного законодавства. Будівництво багатоквартирного житлового будинку (АДРЕСА_2), що було розпочато в 2015 році, здійснюється впритул до огорожі діючої автомобільної стоянки Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕНС», що є порушенням пунктів 3.16 таблиці 3.2, пунктів 7.50 таблиці 7.5 Наказу Держкоммістобудування від 17.04.1992 № 44 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень. ДБН 360-92». Відповідно до зазначених норм відстань наземних і комбінованих (наземно-підземних) гаражів і автостоянок легкових автомобілів до житлових і громадських будинків слід приймати не менше 50 метрів, так як кількість паркінгомісць автомобільної стоянки становить більше 300. Крім того, переміщення вантажу здійснюється безпосередньо над автомобільною стоянкою, де постійно знаходяться автомобілі та перебувають люди, що може призвести до загибелі людей пошкодження майна.

А тому позивач вважає, що забудова суміжної земельної ділянки відповідачем та першою третьою особою - ПАТ «Сумбуд» здійснюється в спосіб, що фактично унеможливлює використання позивачем земельної ділянки за призначенням, оскільки такі будівельні роботи порушують встановлені грані допустимі мінімальні відстані від діючих автостоянок до житлових будинків, загрожують життю та здоров'ю людей, а також майну (автомобілям), що передаються на зберігання позивачу.

Заслухавши пояснення представників сторін те третіх осіб, дослідивши наявні докази у справі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «СЕНС» користується земельною на праві постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 1,48 га, за адресою: АДРЕСА_4, для розміщення платної критої автомобільної стоянки згідно державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 від 12.03.1997, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 151, відповідно до рішення Сумської міської ради народних депутатів від 18.02.1993 за № 90.

Проте, на момент виникнення спірних правовідносин та на момент розгляду даної справи є чинним Земельний кодекс України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ.

Відповідно до частин першої-другої статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частино першою статті 79 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до статті 791 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється:

у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок;

шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом;

за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Статтею 92 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;

г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»;

ґ) заклади освіти незалежно від форми власності;

д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Право постійного користування земельними ділянками може вноситися державою до статутного капіталу публічного акціонерного товариства залізничного транспорту, утвореного відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування».

Перелік суб'єктів, визначений частиною другою статті 92 Земельного кодексу України є вичерпним.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СЕНС» є юридичною особою з організаційно-правовою формою Товариство з обмеженою відповідальністю, а тому не має права бути суб'єктом права постійного користування земельною ділянкою.

Суб'єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб'єктивного права власності на землю та суб'єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені. Тому, положення статті 103, 152 Земельного кодексу України та статті 391 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до нього.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право постійного користування земельною ділянкою підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Відповідно статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 Земельного кодексу України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Позивачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою.

Позивач в листопаді 2015 року та в 2016 році звертався до Управління ДАБІ у Сумській області із заявою про проведення перевірки будівництва, що здійснювалось відповідачем та першою третьою особою на суміжній земельній ділянці, в якій, зазначав про відсутність на об'єктах будівництва стендів з інформацією про будівництво, в тому числі й про найменування та адресу кожного з об'єктів, що будуються, в доступному для огляду місці, що є порушенням вимог пункту 12 Порядку виконання підготовчих та будівель робіт, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 466 від 13.04.2011.

Третьою особою - Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради за заявою позивача № 3 (вх. № 40/29.01-22 від 09.11.2016) щодо проведення перевірки законності будівництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Маркет» та Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» житлового будинку за адресою м. Суми АДРЕСА_3, АДРЕСА_2, відповідно до порядку здійснення архітектурно-будівельного контролю затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.05.2011 № 553 (далі - Порядок 553), в термін з 23.12.2016 по 29.12.2016 року проведено позапланову перевірку щодо додержання вимог у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання будівельних робіт по вище зазначеним об'єктам, про що складено відповідний акт № 20 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 29.12.2016.

Листом від 27.01.2017 року № 22/29/01-22 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради надано відповідь позивачу щодо проведеної ним перевірки, відповідно до якої порушень ДКН 360-92 «Містобудування Планування і забудова міських і сільських поселень» в частині дотримання відстані від вищезазначеного об'єкту будівництва до поруч розташованої автомобільної стоянки позивача, п'ятою третьою особою не виявлено.

Розділом IV Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено правила та порядок забудови територій, суб'єктів містобудування (замовників будівництва), перелік об'єктів будівництва, дозвільні процедури, державний архітектурно-будівельний контроль за процесом будівництва.

Відповідно до частин першої,другої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва. Суб'єкти містобудування зобов?язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів.

Відповідно до частини п?ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

- отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

- розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», її експертизи;

- затвердження проектної документації;

- виконання підготовчих та будівельних робіт;

- прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів;

- реєстрація права власності на об?єкт містобудування.

Зазначене положення регулює порядок проектування та будівництва об'єктів, що безпосередньо пов'язані з земельною ділянкою, адже окреслює суб'єктів будівництва як власників або користувачів земельних ділянок.

Відповідно до частинипершої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.

Згідно частини третьої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» наведено визначення термінів з якого встановлено, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (надалі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_4 знаходиться у державній власності є об'єктом комунальної власності територіальної громади міста Суми та знаходиться у постійному користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенс» з 18.02.1993 року.

За інформацією Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради лист від 05.12.2016 № 1409 згідно з Генеральним планом міста Суми зі змінами, затвердженими рішенням Сумської міської ради від 19.12.2012 № 1943-МР, дана земельна ділянка розташована на території перспективної змішаної багатоповерхової та громадської забудови. Згідно з Планом зонування території міста Суми, затвердженими рішенням Сумської міської ради від 06.03.2013 № 2180-М дана земельна ділянка знаходиться в громадській зоні об'єктів торгівельного призначення. Існування автомобільної стоянки Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенс», в її сучасному вигляді, чинною містобудівною документацією на перспективу не передбачено. Позивач за отриманням дозвільних документів на будівництво автостоянки за адресою: АДРЕСА_4 до Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради не звертався.

Згідно статті 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», технічні умови - комплекс умов та вимог до інженерного забезпечення об'єкта будівництва, які повинні відповідати його розрахунковим параметрам, зокрема щодо водо-, тепло-, енерго- і газопостачання, каналізації, радіофікації, зовнішнього освітлення, відведення зливових вод, телефонізації, телекомунікації, диспетчеризації, пожежної та техногенної безпеки. Фізична чи юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває в її власності або користуванні, має право на одержання технічних умов згідно із поданою нею заявою.

Згідно будівельного паспорту № 43/2 від 22.01.1993, виданого Управлінням архітектури та містобудування на даній земельній ділянці повинно було б бути розміщено підземну платну автомобільну стоянку, тимчасово до розробки генерального плану забудови «Еспланади». Архітектурним-планувальним завданням на будівництво підземної автостоянки (даного будівельного паспорту № 43/2 від 22.01.1993) передбачено умови забудови даної земельної ділянки, а саме: ділянка для розміщення автостоянки для легкових автомобілів виходить на територію проектної пішохідної «Еспланади» і має розглядатись як складова частина даного об'єкту. Проектом «Еспланади» в межах даної ділянки передбачена підземна стоянка для зберігання автомобілів під її пішохідною частиною. В зв?язку з цим рівень площадки для автомобілів повинен визначатись після розробки розрізу «Еспланади» на цій ділянці у відмітках по вертикалі. В плановому розміщені автостоянка має проектуватись з урахуванням існуючого житлового оточення на нормативно допустимих відстанях від забудови.

Технічними умови на проектування автомобільної стоянки також передбачено розміщення даного об'єкту під землею.

Таким чином, на сьогоднішній день дана земельна ділянка, на якій розміщено автостоянку позивача, не відповідає намірам забудови. Інформація про розроблення та ствердження в установленому законодавством порядку проектної документації на будівництво автостоянки позивача відсутня, також відсутня інформацію про дозвільні документи на будівництво та введення в експлуатацію даного об'єкту.

А тому автостоянка позивача, що розміщена за адресою: АДРЕСА_4 має ознаки передбачені статтею 376 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Крім того, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна - земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_6, № НОМЕР_7 від 25.03.2016 за вказаними параметрами запиту у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек відомості відсутні.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна - земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3, № НОМЕР_4 від 25.03.2016 за вказаними параметрами запиту у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек відомості відсутні.

З наведено випливає, що нерухоме майно - крита автостоянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 не зареєстрована за позивачем у відповідності до вимог, норм діючого законодавства України.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається постанову Сумського окружного адміністративного суду від 16.05.2016, ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду України від 20.09.2016 та ухвалу Вищого господарського суду України від 17.01.2017 у справі № 818/329/16, предметом розгляду якоїє скасування документів, прийнятих за результатами перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕНС», проведеної Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області, зокрема: припису про усунення порушень № 103 від 11.03.2016, постанови № 6 від 25.03.2016 про накладення штрафу, а також наказу № 18-Н від 25.03.2015 року про скасування реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації: «Адмінбудівля, гараж та крита автостоянка» за адресою: м. Суми, просп. М. Лушпи, 7а», зареєстрованої за № НОМЕР_5 від 15.05.2015.

Позивач звертає увагу суду на те, що під час розгляду зазначеної справи Сумським окружним адміністративним судомта перегляду в порядку апеляційного провадження Харківським апеляційним адміністративним судом України було встановлено факти, що мають значення в даній справі, а саме, факт будівництва в 1993 році автостоянки ТОВ «СЕНС» на земельній ділянці за адресою: м. Суми, пр. М. Лушпи, 7а, а також факт законності будівництва та введення в експлуатацію автостоянки на підставі будівельного паспорту № 43/2, затвердженого головою Виконкому Сумської міської ради народних депутатів 22.01.1993 року. Також судами встановлено, що дані, наведені в декларації про готовність об'єкта (автостоянки) до експлуатації за № НОМЕР_5, є достовірними, а підстави для скасування декларації відсутні.

Проте, така позиція позивача є необґрунтованою та спростовується наступним.

Відповідно до частини третьоїстатті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, веде єдиний реєстр документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчуютьприйняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - реєстр). Внесення даних до реєстру з присвоєнням реєстраційного номера здійснюється на підставі інформації, наданої органами державного архітектурно-будівельного контролю, протягом одного робочого дня з дня її отримання.

Судом встановлено, що декларація позивачапро готовність об'єкта (автостоянки) до експлуатації за № НОМЕР_5 від 15.05.2015 не зареєстрована у відповідності до вимог частини третьої статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, у розумінні статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, позивачем на доведення факту здійснення державної реєстрації декларації про готовність об'єкта (автостоянки) до експлуатації за № НОМЕР_5 від 15.05.2015 позивачем суду не надано.

Крім того, постанова Сумського окружного адміністративного суду від 16.05.2016 у справі № 818/329/16, якою скасовано реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації: «Адмінбудівля, гараж та крита автостоянка» за адресою: м. Суми, просп. М. Лушпи, 7А», зареєстрованої за № НОМЕР_5 від 15.05.2015, набрала законної сили і у встановленому законодавством порядку скасована не була.

Посилання позивача на те, що декларація про початок виконання будівельних робіт від 07.02.2013 за № СМ 99 щодо об'єкта « 10-ти поверхового 80-ти квартирного житлового будинку (АДРЕСА_2) між вул. Харківською, пр-том М. Лушпи та вул. Д. Коротченка у м. Суми» містить недостовірні данні в частині документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою для будівництва, оскільки договір оренди земельної ділянки від 27.07.2005, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 15,5960 га, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений між Сумською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Маркет», рішенням господарського суду Сумської області від 31.05.2016 у справі № 920/56/16, визнано недійсним з моменту укладання, суд вважає безпідставним та необґрунтованим, оскільки рішення господарського суду Сумської області від 31.05.2016 у справі № 920/56/16 скасовано постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.11.2016, залишеною в силі постановою Вищого господарського суду України від 27.12.2016, та прийнято нове рішення у справі № 920/56/16, в задоволенні позову відмовлено.

На виконання вимог суду Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради, разом з супровідним листом від 08.12.2017 № 381/29.01-20 надано для долучення до матеріалів справи копію зареєстрованої декларації про готовність об'єкта до експлуатації № СМ 67 від 30.03.2017 «Багатоквартирний житловий будинок: Сумська область, м. Суми, прос. М. Лушпи, 5, корп. 28», яка єналежним, допустимим, достовірним та достатнім доказом, у розумінні статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, факту готовності зазначеного об'єкту будівництва до експлуатації та свідчить про здійснення даного будівництва у відповідності до будівельних норм та правил.

Згідно листа управління ДАБІ у Сумській області від 28.10.2016 року № 40- 1018/3855-16 (тобто, станом на жовтень 2016 року), на який є посилання у постанові Сумського окружного адміністративного суду від 19.12.2016 у справі № 818/1136/18, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2017 у справі № 818/1136/18, в Єдиному реєстрі отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт відсутня інформація щодо реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації автомобільної стоянки Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕНС» у м. Суми по пр-ту М. Лушпи, 7а.

Товариство з обмеженою відповідальністю «СЕНС» зверталось до суду з адміністративним позовом до в.о. начальника Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області, головного інспектора будівельного нагляду Управління ДАБІ, ДАБІ України про визнання незаконними дій та скасування припису, яким скасовано наказ управління ДАБІ у Сумській області від 25.03.2016 року № 18-Н. Згідно постанови Сумського окружного адміністративного суду від 16.05.2016 року у справі № 818/329/16, яка була залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2016 у зазначеній справі, вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю«СЕНС» були задоволенні, скасовано наказ управління ДАБІ у Сумській області від 25.03.2016№ 18-Н про скасування Декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Однак, жодних дій позивачем щодо відновлення в реєстрі відповідного запису про реєстрацію відповідної декларації не було здійснено.

Крім цього, відповідач зазначає, що з оскаржуваного наказу управління ДАБІ у Сумській області від 25.03.2016 № 18-Н свідчить, що декларація про готовність об'єкта до експлуатації ТОВ «СЕНС» скасована рішенням головного інспектора будівельного нагляду по роботі з дозвільними документами про скасування реєстрації декларації від 25.03.2016 за № 18-Р. Вказане рішення є чинним, і ніким не оскаржувалось.

Отже, на переконання відповідача, наказ управління ДАБІ у Сумській області від 25.03.2016 № 18-Н, який скасовано у судовому порядку, не є рішенням суб'єкта владних повноважень.

Також відповідач просить суд врахувати, що згідно з пункту 5.28 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19 червня 1996 № 173 індивідуальні гаражі та відкриті майданчики для постійного зберігання особистих автомобілів місткістю до 300 легкових автомобілів слід розміщувати на периферії мікрорайонів або спеціально виділених ділянках житлових районів з віддаленням від дитячих ігрових майданчиків, місць відпочинку населення, шкіл, дошкільних закладів.

Такі ж гаражі та стоянки місткістю понад 300 машиномісць необхідно розташовувати за межами житлових районів (в комунально-складській зоні, смугах відведення залізниць і автомобільних доріг, санітарно-захисних зонах і т.ін.)

Збудована позивачем автостоянка перевищує 300 машиномісць та розташована у житловій зоні, є об'єктом самочинного будівництва, що збудований з порушенням ДБН та санітарних правил, та експлуатується без введення в експлуатацію.

Згідно з пункту 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 № 461 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2015 № 750) експлуатація об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 19.12.2016 у справі № 818/1136/16 встановлено, що 31 серпня 2016 року представником Управління ДСНС України у Сумській області було здійснено позапланову перевірку суб'єкта господарювання - Приватного акціонерного товариства «Сумбуд», а саме: Будівництво багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3, АДРЕСА_2.

Зазначена перевірка була проведена з дозволу Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Предмет перевірки - додержання і виконання вимог законодавства у сфері пожежної і техногенної безпеки, цивільного захисту Приватного акціонерного товариства«Сумбуд» .

У відповідності до пункту 11, частини третьої Порядку проведення планових (позапланових) перевірок, щодо додержання суб'єктом господарювання вимог законодавства у сфері цивільного захисту, техногенної та пожежної безпеки, затвердженого Наказом МВС України № 1337 від 02 листопада 2015 року за результатами проведеної перевірки було складено акт перевірки додержання (виконання) вимог законодавства у сфері пожежної безпеки від 31 серпня 2016 року № 18.

В акті перевірки відображено виявлені порушення, зокрема, порушення ПАТ «Сумбуд» норм ДБН 360-92 «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень» пункт 7.50, табл.7.5 - не дотримана протипожежна відстань від багатоквартирного житлового будинку до поряд розташованої автостоянки, що у випадку пожежі може сприяти розповсюдженню вогню на сусідські будівлі та споруди та може призвести до збільшення площі горіння, що призведе до значних матеріальних витрат та створює загрозу життю та здоров'ю людей.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, Сумський окружний адміністративний суд постановою від 19.12.2016 у справі № 818/1136/16 виходив з наступного:

Управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Сумській області звернулося до Сумського окружного адміністративного суду з позовом про застосувати захід реагування, у вигляді повного зупинення будівельно-монтажних робіт Публічним акціонерним товариством «Сумбуд», а саме: будівництво багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3, АДРЕСА_2 до повного усунення порушень вимог нормативно-правових актів з питань пожежної безпеки, виявлених під час перевірки. При цьому, останнім не було досліджено питання щодо суб'єктів господарювання, які здійснюють будівництво об'єкта. Під час розгляду справи представник позивача, а також інспектор що проводив перевірку не заперечували, що декларація про початок виконання будівельних робіт ними не досліджувалась.

Згідно декларації про початок виконання будівельних робіт, яка є дозвільним документом для початку виконання будівельних робіт, вбачається, що замовниками будівництва виступають Приватне акціонерне товариство «Сумбуд» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Маркет».

У відповідності до пункту 9, частини III Порядку проведення планових (позапланових) перевірок, щодо додержання суб'єктом господарювання вимог законодавства у сфері цивільного захисту, техногенної га пожежної безпеки, затвердженого Наказом МВС України № 1337 від 02 листопада 2015 року (далі - Порядок № 1337) Посадові особи ДСНС України або її територіальних органів під час здійснення перевірок мають право проводити огляд (обстеження) об'єкта перевірки, перевіряти організацію роботи та виконання вимог законодавства у сфері цивільного захисту, техногенної та пожежної безпеки, а також документів чи предметів з питань, що виникають під час здійснення перевірки, якщо це передбачено законом, одержувати під час здійснення перевірки від посадових осіб суб'єкта господарювання довідки, документи, у тому числі проектну документацію щодо об'єкту перевірки та інші матеріали, пояснення і відомості з питань, що виникають під час перевірки.

Відносно Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Маркет» Управлінням ДСНС України у Сумській області не проводилась перевірка декларації про початок виконання будівельних робіт. Будь-яких пояснень та проектної документації в ході вищезгаданої перевірки досліджено не було.

Представником відповідача, на підтвердження того, що при будівництві дотримуються вимоги чинного законодавства, було надано Містобудівні умови та обмеження. Будь-яких доказів того, що Департаментом містобудування та земельних відносин було встановлено істотні порушення будівельних умов та обмежень до суду не надано. При цьому, зі змісту Містобудівних умов та обмежень свідчить про відсутність будь-яких посилань на наявну автостоянку на суміжній земельній ділянці.

Відповідно до пункту 3.10 Порядку проведення перевірок № 1337, за результатами проведеної перевірки суб'єкта господарювання посадовою особою органу ДСНС України складається акт перевірки згідно з уніфікованої форми.

Згідно пункту 12 Порядку № 1337 посадова особа ДСНС України зазначає в акті перевірки детальний опис виявленого порушення з посиланням на відповідну вимогу законодавства.

Натомість, в акті перевірки від 31.08.2016 № 18 в графі «Опис виявлених порушень» зазначено лише те, що ПАТ «Сумбуд» порушено норми ДБН 360-92 «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень» пункт 7.50, табл. 7.5 - не дотримана протипожежна відстань від багатоквартирного житлового будинку до поряд розташованої автостоянки, що у випадку пожежі може сприяти розповсюдженню вогню на сусідські будівлі та споруди та може призвести до збільшення площі горіння, що призведе до значних матеріальних витрат та створює загрозу життю та здоров'ю людей.

Відповідно до приписів частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлені постановою Сумського окружного адміністративного суду від 19.12.2016 у справі № 818/1136/16, яка набрала законної сили, обстави не доказуються при розгляді даної господарської справи, у якій беруть участь ті самі особи, стосовно яких встановлено ці обставини.

Судом досліджено ДБН 360-92 «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень» пункт 7.50, табл. 7.5. Так, згідно пункту 7.50 відстань між автостоянок до житлових будинків слід приймати не менше, ніж визначені в табл. 7.5. В даному випадку має значення кількість легкових автомобілів на автостоянках. Так, за умови, колиавтомобілів 10 та менше, відстань між будинком та автостоянкою має бути не менше 10 метрів, у випадку, коли кількість автомобілів 300 і більше, відстань має бути не менше 50 метрів.

Позивач стверджував, що кількість паркінгомісць на автостоянці ТОВ «СЕНС» понад 300. На підтвердження представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенс» було надано довідку № 1 від 18.05.2017, відповідно до якої облікова кількість місць для зберігання транспортних засобів на автомобільній стоянці Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕНС» за адресою: АДРЕСА_4, становить 498 місць, що відповідає вимогам пункту 4.6 ДНБ В.2.3-15:2007 «Споруди транспорту. Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів», згідно якого мінімальна необхідна площа конкретної ділянки (території) для постійного чи тимчасового зберігання автомобілів на відкритих автостоянках визначається, виходячи з норми 25 кв. м. на розрахунковий автомобіль. Допустима кількість місць для паркування транспортних засобів при площі земельної ділянки в 1,48 га становить 592 місця.

Однак, суд не може прийняти даний доказ до уваги, оскільки, зазначена довідка ніким окрім Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенс» не затверджена.

При цьому, відсутність схематичного зображення замірів не дає чіткої уяви розташування об'єктів і відстані між ними.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 04.04.2017 даній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої було доручено Сумському відділенню Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора М.С. Бокаріуса.

30.10.2017 до суду надійшов висновок судової будівельно-технічної експертизи № 581 від 27.10.2017 (а.с. 150-162, том 3). В висновку зазначено, що фактично виконані будівельні роботи із будівництва багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 за адресою: АДРЕСА_3, розташованого на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1, не відповідають вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, зокрема пункту 7.50 таблиці 7.5 «ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», в частині дотримання мінімально-допустимої відстані від огорожі автомобільної стоянки, що розташована на суміжній земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_4

Крім цього, даною експертизою було встановлено, що має місце невідповідність фактичного розташування огорожі автомобільної стоянки позивача зі спільними межами земельної ділянки відповідача. Також дослідженням встановлено, що лінія стовпів електричного освітлення, що проходить вздовж огорожі автомобільної стоянки, знаходиться на території земельної ділянки відповідача.

Ухвалою від 23.11.2017 суд викликав судового експерта, який проводив дану експертизу у судове засідання для надання пояснень по суті проведеної експертизи.

11.12.2017 у судове засідання з'явився експерт Т.А. Таранець та надав усні пояснення щодо судової будівельно-технічної експертизи у даній справі.

Заслухавши пояснення судового експерта та розглянувши вищезгаданий висновок судового експертасудової будівельно-технічної експертизи № 581 від 27.10.2017, суд встановив, що при здійсненні будівництва оспорюваного нерухомого майна відповідачем не допущено істотних порушень будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання будівельних робіт, а норми ДБН 360-92 «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень» (пункт 7.50, табл. 7.5), на порушення яких посилається позивач, регулюють питання проектування, а не здійснення будівельних робіт.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України визначено, що особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з приписами статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до приписів статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні приписів наведеної норми позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. Характерною ознакою такого позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або користування належним йому майном.

Як вже зазначалося позивач просив усунути перешкоди у користуванні земельної ділянкою шляхом зобов'язання відповідача знестиоб?єкт будівництва «Багатоквартирний житловий будинок, Сумська область, м. Суми, АДРЕСА_3, АДРЕСА_2», розташований за адресою: АДРЕСА_3, вважаючи, таке будівництво самочинним.

Відповідно до приписів частини першої статті 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У розумінні приписів наведеної норми будівництво вважається самочинним, якщо у діях особи є одна з вказаних ознак, а саме: об?єкт нерухомого майна збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети у встановленому порядку; відсутній належний дозвіл чи затверджений проект будівництва; об'єкти збудовані з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Наведеної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 01.10.2015 у справі № 910/9815/14.

Згідно з частиною другою статті 376 Цивільного кодексу України, особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом частин четвертої та сьомоїстатті 376 Цивільного кодексу України, залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України, позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 Цивільного кодексу України, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 19.11.2014 у справі № 6-180цс14.

Як роз'яснено у пунктах 17, 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляд, цивільних і кримінальних справ від 30 березня2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 Цивільного кодексу України, статтею 103 Земельного кодексу України.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Власник на підставі статей 391, 376 Цивільного кодексу України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності в тому числі і знесення самочинного об'єкту нерухомості при доведенні факту порушення його прав таким будівництвом.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

У пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з'ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб'єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з'ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Також ЄСПЛ у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Відповідно до документів, які містяться в матеріалах справи, як позивач так і відповідач є користувачами земельних ділянок (мають похідні речові права) з кадастровими номерами НОМЕР_3 та НОМЕР_1, які знаходяться за адресами: АДРЕСА_3.

Відповідно до даних Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав власником вищезазначеної земельної ділянки є Сумська міська рада.

Згідно частини першої статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги. Встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням.

Згідно частини першої статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Відповідно до пунктів 1, 3, 6 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 08.04.2011 року № 439/2011 Державна архітектурно-будівельна інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства.

Основними завданнями Державної архітектурно-будівельної інспекції України є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства, у тому числі здійснення в межах своїх повноважень державного контролю за дотриманням законодавства, стандартів, нормативів, норм, порядків і правил із зазначених питань.

Державна архітектурно-будівельна інспекція України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі або міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька регіонів) територіальні органи.

Враховуючи те, що на Інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю покладено обов'язок контролю за дотриманням законодавства, стандартів, нормативів, норм, порядків і правил у сфері містобудівної діяльності, суд дійшов висновку, що в даному випадку саме Інспекція Державного архітектурно-будівельного повинна звертатися до суду з відповідним позовом стосовно порушенням суб'єктами житлово-комунального господарства вищезазначених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил у сфері містобудівної діяльності.

За таких обставин колегія судів не вбачає процесуального інтересу позивача на подання позову, оскільки у відповідності до приписів статті 15 Цивільного кодексу України позивач звертається до суду за відновленням порушеного права або за захистом законного інтересу. З огляду на встановлені обставини у даному спорі очевидним є факт, що у разі можливості задоволення позову не служить поновленню порушеного права та ніякого іншого інтересу. Позивач є неналежним позивачем у даному позові з вищенаведених підстав, і йому в цьому позові слід відмовити.

Дослідивши обставини і зібрані у справі докази, колегія суддів на підставі повного та всебічного розгляду справи встановила, що оспорюваний об?єкт збудований на земельній ділянці загальною площею 15,5960 га, наданої в оренду відповідачу Сумською міською радою (третьою третьою особою) за договором оренди земельної ділянки від 27 липня 2005 року під будівництво житлової соціальної інфраструктури, категорії землі житлової та громадської забудови, за наявності відповідного дозволу і затвердженого проекту з дотриманням будівельних норм і правил. Належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів у розумінні вимог статей 76-79 Господарського процесуального кодексу, щодо порушення відповідачем під час будівництва вищезазначеного об'єкту будівельних норм і правил позивач до суду не подав.

Крім того, даний позов подано позивачем до не належного відповідача, оскільки відповідач в даному випадку не є не є власником оспорюваного об'єкту нерухомого майна, який позивач просить суд зобов?язати відповідача знести, зазначений об?єкт нерухомості належить співвласникам багатоквартирного будинку, що підтверджується інформаційними довідками з Єдиного державного реєстру об'єктів нерухомого майна (а.с. 125-138, том 4).

Об'єкт нерухомості - Багатоквартирний житловий будинок, АДРЕСА_2», що знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1, розташований за адресою: АДРЕСА_3 є об'єктом інвестиційної діяльності у відповідності до статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», відповідно до якої об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права.

Головним Інвестором зазначеного об'єкту нерухомості є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сумбуд - Інвест» (ідентифікаційний код: 34451799).

Відповідно до статі 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність», суб'єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави.

Недержавні пенсійні фонди, інститути спільного інвестування, страховики та фінансові установи - юридичні особи публічного права здійснюють інвестиційну діяльність відповідно до законодавства, що визначає особливості їх діяльності.

Інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування.

Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності.

Учасниками інвестиційної діяльності можуть бути громадяни та юридичні особи України, інших держав, які забезпечують реалізацію інвестицій як виконавці замовлень або на підставі доручення інвестора.

Крім наведеного, зазначений об?єкт нерухомості відповідно до акту приймання-передачі житлового комплексу або його частин з балансу на баланс (а.с. 123-124, том 4) переданий для обслуговування та надання комунальних послуг Товариству з обмеженою відповідальністю «Сервсі-Дім».

Відповідно до пункту 1.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011, господарський суд за клопотанням сторони або за своєю ініціативою має право до прийняття рішення залучити до участі у справі іншого відповідача, якщо у спірних правовідносинах він виступає або може виступати як зобов'язана сторона.

Заміна первісного відповідача належним відповідачем допускається лише за згодою позивача, яка має бути викладена в його письмовій заяві чи зафіксована в протоколі судового засідання. Якщо ж такої згоди не надано, то господарський суд у залежності від конкретних обставин справи розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і відмовляє в позові, оскільки відповідач не є належним; 2) залучає до участі у справі з власної ініціативи іншого відповідача згідно з частиною першою статті 24 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 48 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням змін, які набрали чинності 15.12.2017, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Як вбачається зі змісту статей 4, 47, 48 Господарського процесуального кодексу України на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Оскільки позивачем у даній справі не заявлено відповідного клопотання про заміну неналежного відповідача з вищенаведених підстав, в задоволенні позовних має бути відмовлено.

Суд, дослідивши матеріали справи, установили відсутність протиправної поведінки відповідача, тобто невчинення ним дій, спрямованих на порушення прав позивача, визнав необґрунтованими та безпідставними позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на усе вищевикладене, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивачау зв'язку з відмовою в задоволенні його позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 185, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Згідно статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне рішення складено 27 квітня 2018 року.

Головуючий суддя Н.О. Спиридонова

Суддя В.Л. Котельницька

Суддя О.Ю. Соп?яненко