донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

16.04.2018р. справа №908/1846/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів при секретарі судового засіданняСгара Е.В Дучал Н.М., Мартюхіної Н.О. Тимошенко А.А.

за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача:ОСОБА_5 - паспорт серія НОМЕР_1 від 24.04.1998р., ОСОБА_6 - адвокат, свідоцтво НОМЕР_2 от 29.06.2016р. Круть Є.Ю. - адвокат, довіреність б/н б/д, свідоцтво НОМЕР_3 від 24.11.2010р.
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5, м. Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від27.11.2017
у справі№ 908/1846/17 (суддя Ярешко О.В.)
за позовом ОСОБА_5, м. Запоріжжя
до відповідачаПублічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпроенерго", м. Запоріжжя
про стягнення заборгованості по дивідендам
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 27.11.2017р. по справі №908/1846/17 було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпроенерго" про стягнення заборгованості по нарахованим та несплаченим дивідендам за 1999-2000 роки.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_5, м. Запоріжжя звернулась до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 27.11.2017р. по справі №908/1846/17 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт вважає, що рішення місцевого господарського суду прийнято із порушенням норм матеріального та процесуального права в частині застосування строку позовної давності, що вплинуло на результат розгляду даної справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржником зазначено наступне:

- місцевим господарським судом до спірних правовідносин був застосований Цивільний кодекс України в редакції 2004 року. Однак, на час нарахування спірних дивідендів ПАТ «ДТЕК «Дніпроенерго» за 1999-2000 роки діяли норми Цивільного кодексу УРСР;

- наявна в матеріалах справи копія Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів відкритого акціонерного товариства «Дніпроенерго», затвердженого рішенням Спостережної ради ВАТ «Дніпроенерго» від 03.08.1998р., є неналежним доказом, який дає змогу встановити день коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, з огляду на відсутність у відповідача оригіналу вказаного документу;

- судом місцевого господарського суду не було надано оцінки інформації, що станом на теперішній час нараховані та несплачені дивіденди за 1999-2000 роки не були визнанні як безспірна заборгованість.

Судове засідання, яке було призначено на 16.04.2018р., відбувалось в режимі відеоконференції.

Позивач в судовому засідання 16.04.2018р. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, вважає рішення місцевого господарського суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідач в судовому засіданні 16.04.2018р. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення місцевого господарського суду законним та таким, що підлягає залишенню без змін.

В процесі розгляду апеляційної скарги відповідач надав відзив, яким просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що рішення суду є таким, що прийнято із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що відповідач в процесі розгляду справи в суді першої інстанції знайшов оригінал Положення про виплату дивідендів, у зв'язку із чим посилання апелянта, що наявна в матеріалах справи копія Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів відкритого акціонерного товариства «Дніпроенерго», затвердженого рішенням Спостережної ради ВАТ «Дніпроенерго» від 03.08.1998р. є неналежним доказом, є безпідставними.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017р. №2147-VIII (який набув чинності 15.12.2017р.) були внесені зміни та викладено Господарський процесуальний кодекс України у новій редакції, п. 9 Перехідних положень якого передбачає, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За таких обставин, зазначена справа розглядається апеляційним судом за правилами, викладеними у Господарському процесуальному кодексу України, в редакції, яка набула чинності 15.12.2017р.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 станом на 20.04.2000р. була власником 599 акцій, а станом на 20.04.2001 р. - власником 520 акцій Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго", про що свідчать відповідні реєстри власників іменних цінних паперів.

Згідно протоколу загальних зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго" № 1 від 28.03.2000р., акціонерами було прийнято рішення про виплату дивідендів в обсязі 110 834 тис. грн. відповідно до Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго" за результатами роботи Товариства за 1999 рік.

Згідно протоколу загальних зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго" № 1 від 27.03.2001р., акціонерами було прийнято рішення про виплату дивідендів в обсязі 27 480 тис. грн. відповідно до Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго" за результатами роботи Товариства за 2000 рік.

Згідно нової редакції статуту Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпроенерго" є правонаступником прав та обов'язків Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго".

Адвокатським запитом від 26.05.2017р. вих. №26/05/12-1 адвокат позивача просив Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Дніпроенерго" вказати суми дивідендів, нарахованих ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго» ОСОБА_5 за 1999 та 2000 роки, а також надати виписки з протоколів загальних зборів, проведених за підсумками роботи товариства за 1999-2000 роки, стосовно порядку виплати дивідендів акціонерам простих акцій.

Згідно листа Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпроенерго" від 09.06.2017 р. № 1/2017, наданого на запит адвоката позивача, у зв'язку з втратою оригіналу Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів без можливості відновлення, ПАТ "ДТЕК Дніпроенерго" не має можливості визначити затверджений розмір дивідендів на одну просту іменну акцію та вказати суми нарахованих дивідендів за 1999 та 2000 роки. Виходячи з фонду виплати дивідендів, визначену відповідними протоколами, ймовірно сума нарахованих дивідендів за результатами роботи ПАТ "ДТЕК Дніпроенерго" у 1999 та 2000 роках складає: 1999 рік - 110834 тис.грн. фонд виплати дивідендів, дивіденди на одну акцію - 28,25 грн.; 2000 рік - 27480 тис.грн. фонд виплати дивідендів, дивіденди на одну акцію - 7,00 грн.

Згідно листа депозитарної установи ТОВ "Об'єднана реєстраційна компанія" від 28.09.2017р. № 3410 ОСОБА_5 відсутня в переліку акціонерів ПАТ "ДТЕК Дніпроенерго" станом на дату передачі реєстру у 2010 році.

З огляду на несплату відповідачем суми нарахованих дивідендів, ОСОБА_5 звернулась до місцевого господарського суду із позовом (із врахуванням розрахунку суми нарахованих та невиплачених позивачу дивідендів ПАТ "ДТЕК Дніпроенерго" від 09.11.2017р.) яким просила стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпроенерго" заборгованість по нарахованим та несплаченим дивідендам за 1999-2000 роки у загальній сумі 19533,66 грн.

При розгляді вищевказаних вимог, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з наступного.

Згідно положень постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25 лютого 2016 року N 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» з огляду на зміни у законодавстві та поетапне набуття чинності окремими законодавчими актами України, господарським судам під час вирішення корпоративних спорів потрібно застосовувати норми матеріального та процесуального права за правилом їх дії у часі:

- норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин;

- норми процесуального закону, чинні на час вчинення відповідних процесуальних дій.

Як вже зазначалось вище, предметом даного спору є вимога про стягнення заборгованості по нарахованим та несплаченим дивідендам за 1999-2000 роки, у зв'язку із чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно ч.1 ст. 24 Закону України «Про господарські товариства» акціонерним визнається товариство, яке має статутний фонд, поділений на визначену кількість акцій рівної номінальної вартості, і несе відповідальність за зобов'язаннями тільки майном товариства.

Акціонерне товариство має право випускати цінні папери відповідно до вимог, встановлених Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку. У разі додаткового випуску акцій без реєстрації попереднього випуску акцій усі договори купівлі-продажу акцій додаткового випуску вважаються недійсними з наслідками, передбаченими частиною п'ятою статті 30 цього Закону (ч.1 ст. 27 Закону України «Про господарські товариства»).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про господарські товариства» акціонерне товариство, товариство з обмеженою і товариство з додатковою відповідальністю створюються і діють на підставі установчого договору і статуту, повне і командитне товариство - установчого договору. Установчі документи товариства у випадках, передбачених чинним законодавством, погоджуються з Антимонопольним комітетом України. Установчі документи повинні містити відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників, найменування та місцезнаходження, розмір та порядок утворення статутного фонду, порядок розподілу прибутків та збитків, склад та компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, по яких необхідна одностайність або кваліфікована більшість голосів, порядок внесення змін до установчих документів та порядок ліквідації і реорганізації товариства. Установчі документи повинні також містити відомості, передбачені статтями 37, 51, 65, 67 і 76 цього Закону.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про господарські товариства» статут акціонерного товариства, крім відомостей, вказаних у статті 4 цього Закону, повинен містити відомості про види акцій, що випускаються, їх номінальну вартість, співвідношення акцій різних видів, кількість акцій, що купуються засновниками, наслідки невиконання зобов'язань по викупу акцій, строк та порядок виплати частки прибутку (дивідендів) один раз на рік за підсумками календарного року.

Згідно п. "д" ч. 5, ст. 41 Закону України «Про господарські товариства» до компетенції загальних зборів належить: повноваження щодо затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів), визначення порядку покриття збитків.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» учасники товариства мають, зокрема, право брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів.

Пунктами 4.3.1, 4.3.2 статуту ВАТ "Дніпроенерго" (редакція якого згідно з поясненнями сторін була чинною на момент проведення Загальних зборів акціонерів 28.03.2000р. та 27.03.2001р.) визначено право акціонерів - власників простих акцій товариства, брати участь у розподілі прибутку товариства та отримувати дивіденди; отримувати інформацію про діяльність товариства.

Пунктом 7.3.2 статуту ВАТ "Дніпроенерго", затвердженого протоколом загальних зборів № 1 від 24.03.1998р., визначено, що дивідендом є частина прибутку товариства, яка підлягає розподілу між акціонерами. Дивіденди на прості акції сплачуються акціонерам пропорційно до загальної кількості належних їм акцій. За рішенням Загальних зборів акціонерів дивіденди на прості акції можуть сплачуватися раз на рік шляхом перерахування коштів на рахунок акціонера або іншим чином за рішенням Загальних зборів. Порядок нарахування та виплати дивідендів на прості акції визначається відповідним положенням.

Відповідно до п.п.1.1., 2.2., 2.3., 2.4 Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго", затвердженого рішенням Спостережної ради ВАТ "Дніпроенерго" від 03.08.1998р. (далі - Положення), акціонер ВАТ "Дніпроенерго" має право на одержання частини прибутку товариства у вигляді дивіденду. Рішення про виплату дивідендів приймається Загальними зборами за поданням його Правління. Прийняття Загальними зборами рішення про виплату дивідендів означає, що дивіденди товариства об'явлені. Дивіденди акціонерам виплачуються за підсумками фінансового року.

Правління на підставі рішення Загальних зборів оголошує розмір дивідендів і дату початку їх виплати акціонерам, а також дату дивідендного обліку на умовах, визначених п. 3.8 цього Положення. Датою початку виплати дивідендів та датою дивідендного обліку встановлюється 20 квітня року, наступного за звітним (п. 3.1 Положення).

Товариство починає виплату дивідендів з дати початку виплати дивідендів на підставі підготовлених відомостей виплати дивідендів, з урахуванням податків, передбачених чинним законодавством (п. 3.12 Положення).

Зважаючи на наведене вище, з огляду на відомості, які зазначені в Положенні про порядок нарахування і виплати дивідендів Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго", відповідно до якого проводилася виплата дивідендів за 1999 - 2000 роки, датою початку виплати дивідендів за 1999 рік є 20 квітня 2000 року, датою початку виплати дивідендів за 2000 рік є 20 квітня 2001 року, про що було вірно зазначено судом першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що відповідач свій обов'язок зі сплати дивідендів на користь ОСОБА_5 за 1999 - 2000 роки не виконав, чим порушив корпоративні права останньої на отримання частини прибутку Товариства.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 станом на 20.04.2000р. була власником 599 акцій, а станом на 20.04.2001 р. - власником 520 акцій Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго", про що свідчать відповідні реєстри власників іменних цінних паперів.

Листом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпроенерго" від 09.06.2017 р. №1/2017 зазначено, що сума нарахованих дивідендів за результатами роботи Товариства у 1999 та 2000 роках складає: 1999 рік - 110834 тис. грн. фонд виплати дивідендів, дивіденди на одну акцію - 28,25 грн.; 2000 рік - 27480 тис. грн. фонд виплати дивідендів, дивіденди на одну акцію - 7,00 грн.

Враховуючи наведене, з огляду на порушення корпоративних прав ОСОБА_5, судова колегія апеляційної інстанції зазначає про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості по нарахованим та несплаченим дивідендам за 1999-2000 роки в сумі 19 533,66 грн., з яких заборгованість за 1999 рік - 16 075,66 грн., заборгованість за 2000 рік - 3 458,00 грн.

В той же час, із матеріалів справи вбачається, що Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Дніпроенерго" в процесі розгляду справи, надало заяву про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що позивач був присутній на загальних зборах Товариства від 28.03.2000р. та від 27.03.2001р., проте не пред'явив вимогу про виплату дивідендів протягом 17 років, що свідчить про сплив строку позовної давності.

При розгляді вищезазначеної заяви про застосування строків позовної давності, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно п. 1.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25 лютого 2016 року N 4 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст. 75 Цивільного кодексу Української РСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Статтею 76 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 80 Цивільного кодексу Української РСР Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Як вже зазначалось вище, датою початку виплати дивідендів за 1999 рік є 20 квітня 2000 року, а датою початку виплати дивідендів за 2000 рік є 20 квітня 2001 року, з огляду на відомості, що містяться в протоколах загальних зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго" №1 від 28.03.2000р, №1 від 27.03.2001р., п. 3.1 Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго", затвердженого рішенням Спостережної ради ВАТ "Дніпроенерго" від 03.08.1998 р. та п. 7.3.2 статуту Товариства.

З огляду на вищевикладене, перебіг позовної давності розпочався з наступного дня після початку виплати дивідендів, а саме: стосовно дивідендів за 1999 рік - з 21.04.2000р., стосовно дивідендів за 2000 рік - з 21.04.2001р.

За таких обставин, до позовних вимог про стягнення дивідендів на підставі рішення загальних зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго" від 28.03.2000р., застосовуються положення про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР від 18.07.1963р., а до вимог про стягнення дивідендів на підставі рішення загальних зборів акціонерів Товариства від 27.03.2001р. застосовуються положення про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом України.

Відповідно до відбитку поштового штемпелю на конверті позивача, останній звернувся із позовом до суду 12.09.2017р., тобто із пропуском встановленого трирічного строку позовної давності.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_5 як колишній заступник начальника планово-економічного відділу ВАТ "Дніпроенерго" готувала документи для проведення Загальних зборів товариства 28.03.2000 р. та 27.03.2001 р., а також була присутньою на даних зборах, приймала участь у голосуванні. Їй було відомо про рішення акціонерів стосовно виплати дивідендів за 1999, 2000 роки. Наведений факт також було підтверджено особисто ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Разом з цим, позивачем не заявлено клопотання про відновлення пропущеного строку позовної давності та, відповідно, не надано жодних належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України, доказів, які б свідчили про наявність поважних причин для звернення до суду із відповідним позовом через 17 років після прийняття рішення Товариством про виплату дивідендів, тобто із пропуском строку позовної давності, передбаченої як Цивільним кодексом України, так і Цивільним кодексом Української РСР.

Враховуючи наведене, звернення позивача до місцевого господарського суду із пропуском встановленого трирічного строку позовної давності, в контексті приписів ст. 267 Цивільного кодексу України та ст. 80 Цивільного кодексу Української РСР, зумовлює відмову в задоволенні позовних вимог, про що було вірно зазначено судом першої інстанції.

Посилання позивача на те, що рішеннями загальних зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго" від 28.03.2000р. та від 27.03.2001р. не встановлено конкретний строк виплати дивідендів, у зв'язку із чим перебіг позовної давності розпочався від дня звернення позивача з питання захисту та відновлення свого права на власність, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки вищевказаними рішеннями загальних зборів акціонерів вирішено провести виплату дивідендів відповідно до Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго", яким було чітко визначено строк виплати дивідендів. При цьому, позивач як колишній акціонер мав можливість отримувати інформацію про діяльність Товариства, зокрема ознайомитись із положеннями Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго".

Доводи позивача, що наявна в матеріалах справи копія Положення про порядок нарахування і виплати дивідендів відкритого акціонерного товариства «Дніпроенерго», затвердженого рішенням Спостережної ради ВАТ «Дніпроенерго» від 03.08.1998р., є неналежним доказом, з огляду на відсутність у відповідача оригіналу вказаного документу, є недоведеними жодними доказами. До того ж, як вбачається з відзиву відповідача на апеляційну скаргу, він знайшов оригінал Положення про виплату дивідендів, у зв'язку із чим наявна в матеріалах справи належним чином засвідчена копія вищезазначеного документу була зроблена саме з його оригіналу.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, як зазначається в ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування

З урахуванням вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Також судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оспорюваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Запорізької області від 27.11.2017р. по справі №908/1846/17 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, м. Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 27.11.2017р. по справі №908/1846/17 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 27.11.2017р. по справі №908/1846/17 - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України протягом 20 днів з дня складання її повного тексту.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено 19.04.2018р.

Головуючий суддя: Е.В. Сгара

Судді: Н.М. Дучал

Н.О. Мартюхіна