ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 922/2130/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

за участю секретаря судового засідання - Лихошерст І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "КОЛОС."

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 (головуючий суддя Слободін М.М., судді: Терещенко О.І., Сіверін В. І.)

та на рішення Господарського суду Харківської області від 25.09.2017 (суддя Погорелова О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "КОЛОС."

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Березовка"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця"

про спонукання до укладання договору

за участю:

від позивача:1) Староста А.А. (довіреність від 25.04.2018)

2) Шишканов О.В. (довіреність від 05.09.2018)

від відповідача: Нагаєць Д.В. (довіреність від 05.10.15)

від третьої особи: Болотова Е.І. (довіреність від 30.10.17),

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Колос.» (далі - позивач) звернувшись в суд з позовом, просило визнати укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю "Березовка" (далі - відповідач) договір про експлуатацію залізничної під'їзної колії відповідача при станції Шпаківка Південної залізниці у редакції позивача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що належна позивачеві під'їзна колія примикає до під'їзної колії відповідача, позивач не може отримати залізничні вагони на свої колії до місць навантаження-вивантаження інакше, як шляхом проїзду через спірну залізничну під'їзну колію, однак відповідач ухиляється від укладання договору, чим порушує права та законні інтереси позивача.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 180.8.2016 (суддя Суслова В.В.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 20.10.2016 (колегія суддів у складі: Білецька А.М. - головуючий суддя, судді Барбашова С.В., Істоміна О.А.), і постановою Вищого господарського суду України від 11.01.2017 (головуючий суддя - Губенко Н.М., судді: Барицька Т.Л. Картере В.І.) позов задоволено.

Судові рішення мотивовано тим, що позивач за умовами експлуатації власної залізничної під'їзної колії та за відсутності іншої (власної) залізничної під'їзної колії, з'єднаної із загальною мережею залізниць безперервною рейковою колією, не може отримати залізничні вагони на свої колії до місць навантаження-вивантаження інакше, як шляхом проїзду через залізничну під'їзну колію, належну відповідачеві, а ухилення останнього від укладення договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії унеможливлює реалізацію позивачем права власності на об'єкти залізничної інфраструктури, які входять до складу маслоекстракційного заводу, та здійснення господарської діяльності.

Постановою Верховного Суду України від 12.07.2017 (головуючий - Жайворонок Т.Є., судді: Берднік І.С., Ємець А.А.) вказані судові акти скасовано, а справу передано на розгляд до Господарського суду Харківської області.

Скасовуючи рішення судових інстанцій, Верховний Суд України у своїй постанові зазначив, що суд визнав укладеним договір щодо експлуатації належної відповідачеві залізничної під'їзної колії, умови якого породжують для відповідача певні зобов'язання, які відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України повинні виконуватися відповідачем належним чином. Проте вирішуючи спір, суди всіх інстанцій незважаючи на доводи відповідача не з'ясували технічного стану спірної залізничної під'їзної колії і можливості її експлуатації у подальшому, згідно з умовами договору, визнаного укладеним за рішенням суду.

За наслідками нового розгляду справи, рішенням Господарського суду Харківської області від 25.09.2017, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.11.2017, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній сказі позивач просить рішення від 25.09.2017 і постанову від 28.11.2017 у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. Вказані вимоги позивач обґрунтовує порушенням судами пункту 3 статті 3, частин 4, 5, 7 статті 319 Цивільного кодексу України, частин 1, 6 статті 179 Господарського кодексу України, статті 11128 Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить у задоволені скарги відмовити, а оскаржувані судові акти залишити без змін вказуючи що судові рішення ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Предметом позову у справі, що розглядається, є вимога позивача про спонукання відповідача до укладення договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії.

Підставою цих вимог позивачем було визначено те, що сполучення залізничної гілки позивача із загальною мережею залізниць здійснюється через залізничну під'їзну колію, яка перебуває у власності відповідача, у зв'язку з чим позивач протягом січня - лютого 2016 року звертався до відповідача з пропозицією укласти договір про користування, однак це питання вирішено не було.

За наслідками розгляду даного спору судами встановлено, що позивач є власником маслоекстракційного заводу по насінню соняшника загальною площею 11740,2 кв. м, розташованого за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт. Пересічна, вулиця Центральна, 1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 17.02.2012 на підставі рішення виконавчого комітету Пересічанської селищної ради від 16.02.2012 № 22.

Згідно з доповненням до свідоцтва про право власності до складу маслоекстракційного заводу входить, зокрема, залізнична гілка - залізнична під'їзна колія, технічні характеристики якої визначено в технічному паспорті залізничної під'їзної колії ПрАТ "Колос." по станції Шпаківка Південної залізниці й технічному паспорті на з/д гілку смт Пересічна, вулиця Центральна, 1.

Відповідно до розділу 2 технічного паспорту колійне господарство позивача складається із чотирьох колій №№ 1, 2, 3, 4 із п'ятьма стрілочними переводами; розгорнута довжина під'їзної колії становить 892,75 п. м, на колії № 1 установлено тензометричні двоплатформні 150-тонні ваги для статистичного повагонного (повізково) зважування продуктивних вантажів в односторонньому і двосторонньому напрямках; на заводі експлуатується маневровий тепловоз, який є власністю позивача та обслуговується змінними машиністами тепловоза і складачем поїздів позивача.

На виконання Правил обслуговування залізничних під'їзних колій, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, та пунктів 64-77 Статуту залізниць України на залізничну гілку складено Інструкцію про порядок обслуговування і організації руху на під'їзній колії ПрАТ "Колос.", яка примикає по станції Шпаківка Південної залізниці, та місцеву інструкцію про порядок виїзду локомотива промислового підприємства ПрАТ "Колос." та пересування по коліях станції Шпаківка відокремленого підрозділу "Харківська дирекція залізничних перевезень" ДП "Південна залізниця".

Експлуатація під'їзної колії ПрАТ "Колос.", подача і забирання вагонів здійснюються на підставі договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії від 27.09.2013 № 3702, укладеного між позивачем і ДП "Південна залізниця".

Встановлено і те, що відповідач є власником під'їзних залізничних колій загальною довжиною 5024,8 п. м, розташованих за адресою: Харківська область, Дергачівський район селище Березівське, вулиця Березівська, 1б, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08 жовтня 2013 року, реєстровий № 4197; право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.10.2013.

Відповідно до розділу 1 технічного паспорту під'їзної залізничної колії ТОВ "Березовка" на станції Шпаківка Південної залізниці загальна довжина під'їзної колії становить 4 972,3 м, до складу якої входить, зокрема, під'їзна ходова залізнична колія 1, до якої примикає під'їзна залізнична колія ПрАТ "Колос." стрілками № 1 і № 2, що є власністю позивача.

Під'їзна колія позивача безпосередньо не з'єднана із загальною мережею залізниць безперервною рейковою колією, тому сполучення із загальною мережею залізниць здійснюється через залізничну під'їзну колію, що належить на праві власності відповідачеві.

Поряд з цим, відповідно до акта комісійного огляду стану під'їзної колії відповідача від 14.09.2017 при проведенні огляду технічного стану під'їзної колії згідно з умовами експлуатації за участю представників позивача, відповідача та Укрзалізниці, що є компетентним органом у визначенні цього питання, встановлено - відсутність рельс, стикових та закладних болтів, накладок, непридатність автомобільного переїзду тощо. Загалом 20 зауважень. Оглянуту під'їзну колію рекомендовано закрити для руху.

Місцевий суд в позові відмовив враховуючи технічний стан спірної залізничної під'їзної колії.

Апеляційний суд визнав, що наявність у відповідача права власності на під'їзну колію не створює для нього обов'язку укладання договору строкового платного використання колії позивачем, в силу чого позов не підлягає задоволенню.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту регламентовано, зокрема, Статутом залізниць України.

Згідно з пунктом 64 Статуту залізниць України до залізничних під'їзних колій належать колії, що з'єднані із загальною мережею залізниць безперервною рейковою колією і які належать підприємствам, підприємцям, організаціям та установам незалежно від форм власності, а також громадянам - суб'єктам підприємницької діяльності (далі - підприємство). Під'їзні колії призначено для транспортного обслуговування одного або кількох підприємств у взаємодії із залізничним транспортом загального користування.

За змістом пункту 73 цього Статуту порядок обслуговування контрагентів - підприємств, що мають у межах залізничної під'їзної колії іншого підприємства свої склади або залізничні колії, які до неї примикають, встановлюється договорами, що укладаються без участі залізниці, безпосередньо між контрагентами і підприємством, якому належить залізнична під'їзна колія. Відповідальність перед залізницею за користування вагонами контрагентом, збереження вантажів та вагонів несе підприємство, якому належить залізнична під'їзна колія. Розрахунки, пов'язані з амортизацією залізничних під'їзних колій, за участь контрагента у ремонті та утриманні колії у всіх випадках здійснюються безпосередньо між підприємством і його контрагентом.

Аналогічні положення наведено і в пункті 2.7 Правил обслуговування залізничних під'їзних колій, відповідно до якого для під'їзних колій, які обслуговуються власними локомотивами, порядок обслуговування контрагентів - підприємств, що мають у межах залізничної під'їзної колії іншого підприємства свої склади або колії, які до неї примикають, встановлюється договорами, що укладаються безпосередньо між контрагентом і підприємством, якому належить залізнична під'їзна колія, без участі залізниці.

Згідно статті 179 Господарського процесуального кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями (ч.1). Суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів (ч.6).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що оскільки залізничні під'їзні колії, з'єднані із загальною мережею залізниць безперервною рейковою колією, призначено для транспортного обслуговування одного або кількох підприємств у взаємодії із залізничним транспортом загального користування, то відносини щодо транспортного обслуговування між підприємством, якому належать ці залізничні під'їзні колії, та контрагентами - підприємствами, що мають у межах цієї залізничної під'їзної колії свої залізничні колії, які до неї примикають, оформлюються відповідним договором. У разі виникнення ускладнення у договірному процесі як у вигляді ухилення або відмови в укладенні договору в цілому, так і у вигляді непогодження його окремих умов, можливість звернення до суду з метою вирішення такого спору між контрагентами прямо передбачена Господарським кодексом України.

Разом із тим за змістом статті 180 Господарського процесуального кодексу України істотною умовою господарського договору є, зокрема, предмет договору (ч.3). Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу (Технічне регулювання у сфері господарювання), а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг (ч.4).

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно відхилив твердження позивача про те, що технічний стан залізничної під'їзної колії не може впливати на обов'язковість для відповідача укласти з позивачем договір про експлуатацію залізничної під'їзної колії.

Щодо посилань у касаційній скарзі на положення частин 1 і 6 статті 179 Господарського кодексу України, то висновки суду апеляційної інстанції про те, що наявність у відповідача права власності на під'їзну колію не створює для нього обов'язку укладання договору строкового платного використання колії позивачем, в силу чого позов не підлягає задоволенню, з урахуванням наведеного вище такі доводи позивача про незаконність у цій частині постанови суду апеляційної інстанції знайшли своє підтвердження, можливість укладення такого договору також не була спростована правовими висновками Верховного Суду України.

Отже висновки суду апеляційної інстанції у цій частині є незаконними, однак у силу положень статті 309 частини 2 Господарського процесуального кодексу України, такі висновки не можуть бути підставою для скасування оскарженої постанови, оскільки інші, наведені вище обставини справи та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин, не дають правових підстав для задоволення позову.

Посилання у касаційній скарзі на порушення статті 11128 Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017 не знайшли свого підтвердження виходячи із наступного.

За приписами статті 11128 названого Кодексу висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів (ч.1). Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом (ч.2). Постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення, підлягають опублікуванню на офіційному веб-сайті Верховного Суду України не пізніш як через п'ятнадцять днів з дня їх прийняття (ч.3).

Суд першої інстанції виконав вказівки Верховного Суду України, викладені ним саме у цій справі за даних обставин, що існують між сторонами спору, та встановив, що спірна під'їзна колія знаходиться в незадовільному стані та рекомендована до закриття, а отже виходячи із правових позицій Верховного Суду України, викладених у цій справі, дійшов до висновку, що з наведених підстав позов задоволенню не підлягає.

Апеляційна інстанція визнала, що судом першої інстанції у відповідності із 11128 Господарського процесуального кодексу України досліджено обставини, на які було вказано Верховним судом України.

Отже аргументи позивача, що висновки судів не відповідають нормам статті 11128 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження.

За приписами статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Наведеним вище у сукупності спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності постанови суду апеляційної інстанції, а доводи відзиву на касаційну скаргу знайшли своє часткове підтвердження про законність оскарженої постанови.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі належить покласти на позивача.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "КОЛОС." залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 у справі Господарського суду Харківської області № 922/2130/16, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді І. В. Кушнір

Є. В. Краснов