ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 918/1395/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю.Я. - головуючого, суддів: Дроботової Т.Б., Пількова К.М.,

секретар судового засідання - Овчарик В.М.,

за участю представників:

позивача - Литвина П.В. (представник за довіреністю від 28.09.2017),

відповідача - Дороніної О.М. (представник за довіреністю від 11.04.2018),

розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Рівненської області від 21.08.2017 (суддя Політика Н.А.) та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.10.2017 (Крейбух О.Г. - головуючий, судді: Тимошенко О.М., Демянчук Ю.Г.) у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз"

про стягнення заборгованості на суму 1 770 866,41 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - ПАТ "НАК "Нафтогаз України") звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" (далі - ПАТ "Рівнегаз") 1 770 866,41 грн. боргу, з яких 3 % річних на суму 256 442,92 грн. та інфляційні втрати на суму 1 514 423,49 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням договору купівлі-продажу природного газу від 31.01.2013 № 13/397-ПР.

Справа розглядалася неодноразово. За результатом нового розгляду рішенням Господарського суду Рівненської області від 21.08.2017 (суддя Політика Н.А.), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.10.2017 (Крейбух О.Г. - головуючий, судді: Тимошенко О.М., Демянчук Ю.Г.), у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення місцевого суду та постанова апеляційного суду мотивовані положеннями статей 11, 509, 525, 526, 610, 611, 629, 655, 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статей 7, 173, 179, 193 Господарського кодексу України (далі - ГК), статті 9 Закону України від 06.07.1999 № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон № 996-ХІV), статті 18 Закону України від 08.07.2010 № 2467-ІV "Про засади функціонування ринку природного газу" у редакції, чинній до 01.10.2015 (далі - Закон № 2467-ІV), постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 № 247 "Про вдосконалення порядку розрахунків за спожитий природний газ" (далі - постанова КМУ № 247) у редакції, чинній до 30.09.2015, пунктів 1.1, 1.2 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 02.05.2012 № 1000 "Про затвердження Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу" (далі - постанова НКРЕ № 1000), у редакції, чинній до 30.09.2015, статей 32-34, 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) в редакції, чинній до 15.12.2017, та доповнений апеляційним судом положеннями статей 530, 599, 612, 627 ЦК, зважаючи на які, суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Законодавством і договором унормовано порядок, строки та розмір проведення розрахунків за поставлений природний газ, що виключає можливість розподілу відповідачем отриманих від споживачів грошових коштів на власний розсуд та передбачає автоматичне їх перерахування зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами, що унеможливлює стягнення з ПАТ "Рівнегаз" 3 % річних та інфляційних втрат в контексті спірних правовідносин.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись із судовими актами попередніх інстанцій, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування наведеної ним правової позиції скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, зокрема положень статей 525, 526, 599, 625, 631 ЦК, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - Закон № 3477-ІV), статей 47, 43, 11128 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017, наголошуючи, що суди попередніх інстанцій: 1) всупереч законодавству та умовам договору дійшли висновку про залежність оплати за поставлений товар від повернення позивачем підписаних актів приймання-передачі природного газу; 2) встановлюючи обставини моменту виникнення обов'язку відповідача по оплаті вартості газу, залишили поза увагою факт набуття відповідачем права власності на товар (момент переходу газу через пункти приймання-передачі); 3) помилково вирішили про відсутності впливу покупця на вчасність погашення боргу через обмеженість доступу до спецрахунків.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи (доводи, викладені у відзивах та запереченнях на касаційну скаргу)

Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить судові акти залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, ПАТ "Рівнегаз" зазначає, що оплата за природний газ проводилася в порядку та на умовах, визначених постановою КМУ № 247 та постановою НКРЕ № 1000, із дотриманням умов договору та додаткових угод до нього. При цьому у відповідача немає можливості впливати на порядок, строки та розмір розрахунків із позивачем за поставлений природний газ, що також підтверджується постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2015, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2015 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.01.2016 у справі № 826/14424/15, що свідчить про правильність висновків судів щодо відсутності підстав для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за порушення строків оплати вартості поставленого природного газу.

Доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої та (або) апеляційної інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 31.01.2013 сторони уклали договір купівлі-продажу природного газу № 13-397-ПР (далі - договір № 13-397-ПР), згідно з пунктами 1.1, 1.2, 2.1 якого позивач (продавець) мав передати у власність відповідачеві (покупцю) у 2013 році імпортований природний газ (обсягом до 37 535,0 тис. м3), а покупець - прийняти та оплатити газ на умовах договору для подальшої реалізації промисловим споживачам та іншим суб'єктам господарювання, які є кінцевими споживачами газу.

Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець має надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники актів приймання-передачі газу, в яких зазначаються фактичні обсяги використаного газу та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, має повернути покупцеві підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою один примірник оригіналу акта чи надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами. (пункти 3.1, 3.3, 3.4 договору).

Ціна за 1 000 м3 газу становить 3 509 грн., у тому числі ПДВ 20 % - 701,80 грн., (усього з ПДВ - 4 210,80 грн.) ( пункт 5.2 договору).

Оплата здійснюється покупцем виключно грошовими коштами, шляхом 100 % поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень пункту 6.2 договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, на підставі акта приймання передачі (пункт 6.1 договору).

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором (пункт 7.1 договору).

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2013 і діє в частині реалізації газу до 31.12.2013, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення (пункт 11 договору).

Додатковими угодами від 10.07.2013 № 1, від 15.05.2014 № 4, від 05.09.2014 № 5, від 10.11.2014 № 6, від 08.12.2014 № 7, від 22.12.2014 № 8, від 05.02.2015 № 9, від 10.03.2015 № 10, від 03.04.2015 № 12, від 12.05.2015 № 13, від 03.06.2015 № 14, від 19.06.2015 № 15 сторони, серед іншого, змінили ціну газу, строк дії договору. Так, угодою № 9 сторони визначили, що у період з 01.01.2013 по 31.03.2015 ціна за 1 000 м3 газу становить 5 700 грн., у тому числі ПДВ 20 % - 1 140 грн., (усього з ПДВ - 6 840 грн.) (пункти 2.1, 5.2 додаткової угоди). При цьому, угодою № 11 продовжено дію договору до 31.12.2015, а в частині розрахунків - до повного їх проведення (пункт 2.1 додаткової угоди), а угодою № 15 визначили строк дії договору в частині реалізації газу до 30.06.2016 (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення (пункт 2.1 додаткової угоди).

Додатковими угодами від 31.12.2013 № 2, від 28.04.2014 № 3 сторони двічі змінювали умови договору, щодо процедури здійснення оплати вартості газу.

Так додатковою угодою № 2 "пункт 6.1 викладено у новій редакції: "оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу", а редакцією додаткової угоди № 3 змістом пункту 6.1 визначено, що "оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць".

На виконання умов договору № 13-397-ПР позивач протягом січня 2013 року по квітень 2014 року здійснив передачу відповідачеві природного газу на загальну суму 83 447 669,75 грн., що підтверджується актами приймання-передачі від 31.01.2013, 30.06.2013, 31.07.2013, 31.08.2013, 28.02.2014, 31.03.2014 та 30.04.2014.

Станом на 27.11.2014 ПАТ "Рівнегаз" повністю здійснило оплату за природний газ на зазначену суму, що підтверджується випискою за операціями по підприємству відповідача, але, на думку позивача, з простроченням.

У зв'язку із чим, позивач звернувся до господарського суду із позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат на суму 1 514 423,49 грн. та 3 % річних на суму 256 442,92 грн. згідно проведеного розрахунку за період прострочення 2013-2014 років, що і стало предметом розгляду даної справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди дійшли висновку про його необґрунтованість, зважаючи на положення пунктів 3.4, 6.1 договору № 13-397-ПР, за якими наявність чи відсутність заборгованості за газ в кожному місяці поставки та відповідна сума боргу (в разі наявності) встановлюються підписаними сторонами актами приймання-передачі газу, які в розумінні статті 9 Закону України № 996-ХІV є первинними документами, що фіксують факти здійснення господарських операцій (отримання природного газу). Оскільки жоден примірник підписаних позивачем актів приймання-передачі газу на адресу відповідача направлено не було, вказане позбавило останнього можливості встановити наявність/відсутність заборгованості за поставлений газ та визначити обсяг зобов'язань із заборгованості, на яку нараховано заявлені до стягнення компенсаційні виплати.

До того ж суди, виконуючи вказівки касаційної інстанції щодо визначення наявності прострочення виконання грошового зобов'язання за кожен окремий розрахунковий період та з'ясовуючи порядок розрахунків відповідачем за кожну окрему партію поставленого газу, а також щодо внесення 100 % оплати його вартості протягом поточного місяця поставки, дійшли наступних висновків.

Умовами пункту 6.1 договору № 13-397-ПР, включаючи зміни, внесені додатковими угодами до договору (№№ 2, 3), не передбачено здійснення 100 % поточної оплати газу протягом місяця поставки, тому така оплата є передплатою, а відповідальність чи можливість стягнення компенсаційних виплат за порушення покупцем попередньої оплати умовами договору не передбачено.

Крім того, умовами пункту 6.2 договору № 13-397-ПР, положеннями статті 18 Закону № 2467-ІV, постанови КМУ № 247 та НКРЕ № 1000 в редакціях, чинних до 30.09.2015, визначено спеціальний порядок, строки та розмір розрахунків сторін договору за поставлений природний газ, яким відповідач фактично обмежений від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахунку зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами. Тому відсутні підстави для застосування до покупця газу відповідальності за несвоєчасно здійснені розрахунки у виді нарахування і стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Однак колегія суддів вважає висновки судів попередніх інстанції передчасними з огляду на таке.

Спір у справі № 918/1395/15 виник у зв'язку з різним тлумаченням сторонами у справі змісту пунктів 3.4 та 6.1 договору № 13-397-ПР, оскільки сторони неоднаково розуміють термін "виконання зобов'язання з оплати щомісячно поставленого газу".

Частиною 1 статті 530 ЦК передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною 1 статті 692 ЦК покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 6.1 договору № 13-397-ПР (в редакції додаткових угод №№ 2, 3) сторони погодили строк остаточного розрахунку за фактично переданий газ - до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць. При цьому договір та зміни до нього не містять жодних застережень щодо настання обов'язку відповідача з оплати газу після повернення одного примірника оригінала акта покупцю, що може свідчити про неналежне виконання умов договору позивачем.

Пунктом 7.1 договору № 13-397-ПР передбачена відповідальність сторін за невиконання/неналежне виконання умов договору згідно з чинним законодавством України та договором.

Отже, порушення договірних зобов'язань передбачає настання правових наслідків, визначених статтею 611 ЦК, зокрема, сплату неустойки. При цьому частиною 2 статті 625 ЦК встановлено обов'язок боржника, який припустився прострочення, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів не може прийняти до уваги помилкові посилання судів на норми статей 612, 613 ЦК в обґрунтування висновку про ненастання прострочення боржника внаслідок прострочення кредитора, з огляду на наступне.

За змістом зазначених норм, прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. При цьому кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Суди, вірно встановивши, що підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акту приймання-передачі надсилаються продавцю, однак безпідставно залишили поза увагою факт обізнаності покупця про момент набуття ним права власності на отриманий товар (перехід газу через пункти приймання-передачі), а також про обсяг спожитого природного газу у відповідному місяці за показниками лічильників та пов'язане з цим виникнення обов'язку щодо оплати вартості товару (пункти 3.4, 4.1 договору), тому презюмується той факт, що відповідач мав усі дані щодо фактичних щомісячних обсягів отриманого природного газу для проведення розрахунків з постачальником.

Колегія суддів зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково визначили у спірних правовідносинах зустрічними зобов'язання з повернення актів приймання-передачі природного газу та, відповідно, настання строку оплати цього газу саме з такого моменту, оскільки не обґрунтували наявності істотних обставин, які б могли перешкодити відповідачу здійснити поточні платежі протягом місяця поставки та чи пов'язана неповнота розрахунків та необхідність остаточних розрахунків у зв'язку з розбіжностями обсягів планового постачання з даними актів прийому-передачі.

Враховуючи зазначене, несвоєчасне повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 ЦК та не є простроченням кредитора в силу статті 613 цього Кодексу, тобто наявність або відсутність актів не звільняє відповідача від обов'язку сплатити вартість фактично поставленого йому природного газу відповідно до пункту 6.1 договору, що також не суперечить частині 1 статті 692 ЦК.

Разом з тим, помилковими є також висновки судів про законодавчу врегульованість порядку, строків та розміру проведення відповідачем розрахунків за поставлений природний газ, який виключає можливість його впливу на процес розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному їх перерахунку зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами.

Відповідно до пункту 1.1 постанови НКРЕ № 1000, прийнятої на виконання постанови КМУ № 247 (діючих на момент спірних правовідносин) визначено порядок (Алгоритм) розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу для проведення розрахунків із ними.

Колегія суддів має зазначити, що встановленим порядком (Алгоритмом) передбачено конкретний механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання, і він жодним чином не стосується договірних зобов'язань сторін в частині порядку та строків розрахунків між сторонами та ніяк не впливає на них (пункт 1.2 постанови НКРЕ № 1000).

У зв'язку з чим невірними є висновки судів про те, що зазначений порядок (Алгоритм) виключає можливість покупця впливати на вчасність розрахунків за отриманий газ з боку споживачів, в, в свою чергу, виключає нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, оскільки остаточний розрахунок між сторонами, в тому числі в частині прострочених зобов'язань має здійснюватися з врахуванням приписів законодавства та умов договору.

Крім того, виконуючи наведені у постанові від 22.06.2016 вказівки касаційної інстанції щодо визначення наявності прострочення виконання грошового зобов'язання за кожен окремий розрахунковий період і з'ясовуючи порядок розрахунків відповідача за кожну окрему партію поставленого газу, а також факту внесення 100 % оплати його вартості протягом поточного місяця поставки, суди також дійшли помилкових висновків.

Так за висновками судів попередніх інстанцій, умовами пункту 6.1 договору № 13-397-ПР, включаючи зміни, внесені додатковими угодами №№ 2, 3 до договору, не передбачено здійснення 100 % поточної оплати газу протягом місяця поставки, тому така оплата є передплатою, а відповідальність чи можливість стягнення компенсаційних виплат за порушення покупцем попередньої оплати умовами договору не передбачено.

Однак зі змісту положень цього пункту чітко вбачається, що "оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу".

Отже, умовами договору сторони погодили оплату за газ після його фактичного отримання шляхом здійснення поточної оплати, а не передоплати, у визначені договором терміни, які порушувалися відповідачем, що надає підстави дійти висновку про правомірність нарахування позивачем компенсаційних виплат.

Таким чином, судами в порушення вказівок касаційної інстанції фактично не встановлено обставин наявності прострочення виконання грошового зобов'язання за кожен окремий розрахунковий період і за кожну окрему партію поставленого газу, як і не з'ясовано обставин внесення 100 % оплати його вартості протягом поточного місяця поставки.

Відповідно до частини 2 статті 300 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, Верховний Суд розглядає справи за правилами перегляду судових рішень у касаційному порядку, тому не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з'ясовувати правильність здійснення розрахунків компенсаційних виплат, визначення періодів, за які заявлено стягнення, що має істотне значення для перевірки правильності нарахування інфляційних втрат і 3 % річних, перешкоджає ухваленню нового рішення, в якому необхідно дати висновок про правильність застосування норм матеріального права залежно від встановлених судами попередніх інстанцій обставин відповідно до наданих їм процесуальних повноважень.

У зв'язку з наведеним наявні підстави для часткового задоволення касаційної скарги, скасування судових актів та направлення справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі та відзиві на касаційну скаргу

Касаційна інстанція погоджується з доводами скаржника щодо: помилковості висновків судів про залежність оплати за поставлений товар від обставин повернення позивачем підписаних актів приймання-передачі природного газу; залишення поза увагою судів моменту набуття відповідачем права власності на отриманий товар і настання обов'язку щодо сплати його вартості; відсутності можливого впливу відповідача на вчасність погашення боргу через обмеженість доступу до спецрахунків.

Зазначеним вище повністю спростовуються доводи, викладені відповідачем у відзиві.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 236 ГПК у редакції, чинній з 15.12.2017, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За наведених обставин висновки судів попередніх інстанцій не можна вважати такими, що відповідають вимогам статей 43, 101, 105 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017, щодо всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, поданим сторонами, з урахуванням фактичних і правових підстав позовних вимог і заперечень на них, місцевий та апеляційний суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, як наслідок, оскаржувані судові акти ухвалено з порушенням норм процесуального права (статей 43, 101, 105 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017).

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки передбачені статтею 300 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, межі розгляду справи судом касаційної інстанції не надають йому права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, постановлені у цій справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області.

З огляду на викладене колегія суддів вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги.

Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду слід урахувати наведене, дослідити та об'єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

З огляду на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд, з урахуванням статті 129 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, розподіл судового збору за подання позову, апеляційної та касаційної скарг, має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Зважаючи на викладене та керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 21.08.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.10.2017 у справі № 918/1395/15 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.Я. Чумак

Судді: Т.Б. Дроботова

К.М. Пільков