РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.04.2018Справа № 910/572/18

За позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Колос"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Селф-Актив"

про стягнення боргу в сумі 121 766,17 грн.

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Ільєнко О.О.

Представники сторін:

від позивача - Федієнко О.В. (представники за довіреністю);

від відповідача - не з'явились.

В судовому засіданні 03.04.2018р. відповідно до положень ст. ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представника позивача, що повний текст рішення буде складено та підписано 20.04.2018р.

СУТЬ СПОРУ:

18 січня 2018 року до канцелярії Господарського суду міста Києва від Приватного сільськогосподарського підприємства "Колос" (позивач) на розгляд суду надійшла позовна заява № 150 від 22.12.2017 року до Товариства з обмеженою відповідальністю "Селф-Актив" (відповідач) про стягнення боргу в сумі 121 766,17 грн. з них: сума боргу - 60 000,00 грн. (шістдесят тисяч гривень), 3% річних - 3 736,00 грн. (три тисячі сімсот тридцять шість гривень), інфляційного збільшення боргу - 24 545,03 грн. (двадцять чотири тисячі п'ятсот сорок п'ять гривень 03 копійки) та пені - 33 485,14 грн. (тридцять три тисячі чотириста вісімдесят п'ять гривень 14 копійок).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2018 року у справі № 910/572/18 (суддя Котков О.В.) позовну заяву № 150 від 22.12.2017 року Приватного сільськогосподарського підприємства "Колос" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Селф-Актив" про стягнення боргу в сумі 121 766,17 грн. залишено без руху, надано Приватному сільськогосподарському підприємству "Колос" строк до 07.02.2018 року для виправлення встановлених судом недоліків.

02 лютого 2018 року через відділ діловодства суду від Приватного сільськогосподарського підприємства "Колос" надійшли заяви № 24 від 01.02.2018 року "Про усунення недоліків позовної заяви".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2018 року (суддя Котков О.В.) судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/572/18; постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; судове засідання у справі призначено на 01.03.2018 року.

8 лютого 2018 року відповідач отримав ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.02.2018 року по справі № 910/572/18, що підтверджується реєстром поштового повідомлення про отримання № 01 3. Втім, у строк п'ятнадцять днів з дня вручення відповідної ухвали, відзиву на позов із урахуванням вимог передбачених статтею 165 Господарського процесуального кодексу України відповідач до суду не надав.

В судовому засіданні 01.03.2018 року судом оголошено перерву до 03.04.2018 року. Про час та дачу судового засідання відповідача повідомлено ухвалою від 01.03.2018 року. Вказану ухвалу відповідач отримав 05.03.2018 року та 07.03.2018 року, що підтверджується реєстрами поштових повідомлень про отримання: № 01 8 та № 01 0.

В судове засідання 03.04.2018р. представники відповідача повторно не з'явилися, причин неявки не повідомили. Відзиву на позовну заяву, станом на дату складення відповідного рішення від відповідача, до суду не надходило.

Представник позивача в засіданні 03.04.2018р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач в повному обсязі не повернув позивачу суму наданої поворотної фінансової допомоги, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем та нараховані за санкції за неповернення вказаних коштів.

За ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши всі представлені докази, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2017 року відповідач, як Клієнт або Позичальник, звернувся до позивача, як Кредитора або Позикодавця, з листом вих. № 26/01/2017 від 26.01.2017р. в якому просив надати поворотну фінансову допомогу в розмірі 270 000,00 грн., на умовах повернення її до 30.01.2017р.

На виконання відповідного листа позивач перерахував на користь відповідача 270 000,00 грн., як поворотної фінансової допомоги, що підтверджується платіжним дорученням № 67 від 26.01.2017р. (копія платіжного доручення в справі).

З матеріалів справи вбачається, що в період з квітня по вересень відповідач частково повернув поворотну фінансову допомогу в сумі 210 000,00 грн., що підтверджується виписками по рахунку за вказаний період.

Таким чином, установленим є факт існування у відповідача боргу, що утворився внаслідок неповернення поворотної фінансової допомоги в розмірі 60 000,00 грн., з розрахунку: 270 000,00 грн. - 210 000,00 грн.

Відповідно до положень статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчиняться усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою вчинені сторонам відповідні дії юридично кваліфікуються як домовленість між ними спрямовану на встановлення цивільних прав та обов'язків щодо укладення договору позики, який підпадає під правове регулювання глави 71 Цивільного кодексу України.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає лист вих. № 26/01/2017 від 26.01.2017р. як належну підставу, у розумінні норм ст.ст. 11, 205 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За висновками суду, відповідачем, який відзив на позовну заяву не надав, не спростовано наданих позивачем доказів, зокрема, не надано до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих доказів погашення існуючої заборгованості в розмірі 60 000,00 грн. Обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання, суду також не наведено.

При цьому, згідно з п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідачем не спростовано факту порушення взятих на себе обов'язків щодо повернення в строк до 30.01.2017р. поворотної фінансової допомоги в повному обсязі, суд дійшов висновку про обґрунтованість та задоволення вимог та стягнення з відповідача заборгованості в сумі 60 000,00 грн., що складає: 270 000,00 грн. - 210 000,00 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У своїй постанові від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» Пленум Вищого господарського суду України, з метою однакового і правильного розгляду господарськими судами справ зі спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, надав роз'яснення, згідно яких якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Згідно ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Приймаючи до уваги, що в силу приписів ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, одначе сторонами в листі вих. № 26/01/2017 від 26.01.2017р. не визначено розмір та базу нарахування пені та не вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, необґрунтованими та недоведеними є викладені позивачем вимоги про стягнення 33 485,14 грн. пені за період з 31.01.2017р. по 21.11.2017р.

При цьому ж, наведене не виключає можливості покладення на боржника відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України за невиконання грошового зобов'язання.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи, за прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання щодо неповернення в строк до 30.01.2017р. поворотної фінансової допомоги в повному обсязі, в межах заявленого періоду нарахування стягненню з Позичальника, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, на користь Позикодавця підлягає 3 703,72 грн. 3% річних за період з 31.01.2017р. по 21.11.2017р. (не включаючи при перерахунку дні часткового повернення фінансової допомоги), а також 14 640,57 грн. втрат від інфляції за вказаний період.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню про стягнення 78 344,29 грн. з них: боргу - 60 000,00 грн. (шістдесят тисяч гривень), 3% річних - 3 703,72 грн. (три тисячі сімсот три гривні 72 копійки) та інфляційного збільшення боргу - 14 640,57 грн. (чотирнадцять тисяч шістсот сорок гривень 57 копійок).

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 1 175,16 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Селф-Актив" (ідентифікаційний код 39547354, адреса: 01133, м. Київ, пров. Лабораторний, буд. 6, р/р 3326 ПАТ КБ «Приватбанк», МФ0321842), або з будь-якого іншого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Колос" (ідентифікаційний код 30684507, адреса: 07801, Київська обл., Бородянський р-н, смт. Бородянка, вул. Леніна, буд. 224 А, р/р 7832 в AT «Ощадбанк» по м. Києву та Київській області, МФО 322669), або на будь-який інший рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, грошові кошти: боргу - 60 000,00 грн. (шістдесят тисяч гривень), 3% річних - 3 703,72 грн. (три тисячі сімсот три гривні 72 копійки), інфляційного збільшення боргу - 14 640,57 грн. (чотирнадцять тисяч шістсот сорок гривень 57 копійок) та судового збору - 1 175,16 грн. (одна тисяча сто сімдесят п'ять гривень 16 копійок).

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 20.04.2018р.

Суддя О.В. Котков