ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 904/5208/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" в особі філії "Дніпропетровський річковий порт" АСК "Укррічфлот"

на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.10.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Науменко І.М., Чус О.В.) та на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.09.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Ліпинський О.В., судді Воронько В.Д., Бондарєв Е.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" в особі філії "Дніпропетровський річковий порт" АСК "Укррічфлот"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віамон"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Дніпровська міська рада

про стягнення 6 428,80 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Публічне акціонерне товариство "Судноплавна компанія "Укррічфлот" в особі філії "Дніпропетровський річковий порт" АСК "Укррічфлот" (далі - позивач), уточнивши свої вимоги, просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Віамон" (далі - відповідач) 6 428,80 грн. витрат зі сплати орендної плати за період з червня 2014 року по червень 2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач здійснив оплату орендних платежів за частину земельних ділянок, землекористування яких повинен був оформити відповідач відповідно до пропорційної площі належних йому приміщень від загальної площі земельних ділянок, у зв'язку з чим відповідач повинен сплатити позивачу певний відсоток грошових коштів від загальної суми орендної плати, яку у повному обсязі оплачував позивач.

Оскарженим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.09.2017, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.10.2017, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги позивач посилався на те, що відповідач набувши право власності на нерухоме майно повинен був зареєструвати речове право на відповідні земельні ділянки, які розташовані під цією нерухомістю та здійснювати відповідні орендні платежі. Оскільки відповідач не оформив землекористування на земельні ділянки у встановленому законом порядку, то він повинен відшкодувати позивачу на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України понесені останнім витрати зі сплати орендних платежів за частину земельних ділянок, на яких знаходяться об'єкти нерухомості відповідача.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 14.12.2006 між Дніпропетровською міською радою (орендодавець - третя особа у справі) та Дочірнім підприємством "Дніпропетровський річковий порт" Акціонерної судноплавної компанії "Укррічфлот" (орендар), було укладено три договори оренди землі під розміщення будівлі річкового вокзалу, що знаходяться за адресою: пл. Десантників, 1 (Кіровський район), за якими позивачу передано в оренду земельну ділянку загальною площею 0,1769 га, кадастровий номер :06:114:0030; земельну ділянку загальною площею 0,1378 га, кадастровий номер :06:114:0032; земельну ділянку загальною площею 0,2738 га, кадастровий номер :06:114:0034.

У пункті 6.6 договорів оренди сторони погодили, що у разі зміни назви підприємства, його юридичного статусу, придбання або відчуження будівель та споруд протягом місяця з моменту настання таких змін звернутися до міської ради для внесення відповідних змін у договір оренди земельної ділянки.

20.04.2011 загальними зборами акціонерів акціонерної судноплавної компанії "Укррічфлот" прийнято рішення про припинення Дочірнього підприємства "Дніпропетровський річковий порт" АСК "Укррічфлот" шляхом приєднання його до Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот", з передачею останньому права власності на частину будівлі річкового вокзалу за адресою: м.Дніпро, пл.Десантників, 1.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 30.08.2007 відповідач набув право власності на нежитлові приміщення загальною площею 48,9 кв.м в будівлі річкового вокзалу літ. А-5 на першому поверсі приміщення поз. 105, 108, 109, 110, 111.

Отже, відповідач є власником частини нежитлових приміщень які розташовані в п'ятиповерховій будівлі річкового вокзалу, що розміщена на земельних ділянках, переданих в орендне користування позивачу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що в порушення умов договорів оренди земельних ділянок, позивач не повідомив орендодавця про те, що власником частини приміщень є відповідач, а тому позивач правильно сплачував орендну плату за всі орендовані ним земельні ділянки. При цьому суди вказали на те, що орендні платежі отримував орендодавець, а не відповідач, що виключало підстави для застосування до спірних правовідносин приписів статті 1212 Цивільного кодексу України.

Підстави для скасування судових рішень відсутні з огляду на наступне.

Відповідно до приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до приписів статті 1212 цього Кодексу особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що застосування її положень про повернення майна потерпілому можливе у разі набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи, та за відсутності для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Встановивши, що позивач в порушення пункту 6.6 договорів оренди землі, не повідомив Дніпровську міську раду про те, що власником частини приміщень є відповідач, суди дійшли висновку про те, що позивач правильно здійснював оплату орендної плати за всі орендовані ним земельні ділянки.

За вказаних обставин відсутні правові підстави вважати, що перерахування позивачем орендних платежів здійснювалося безпідставно, а відтак у відповідача відсутній обов'язок, який би кореспондувався із позивачем, повертати кошти, яких він не набував.

При цьому суди встановили, що матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач набув за рахунок позивача спірні грошові кошти.

Суд касаційної інстанції погоджується із такими висновками апеляційного суду, оскільки із встановлених ним обставин справи вбачається, що позивач здійснював сплату орендних платежів за спірні земельні ділянки на підставі договорів оренди землі, а не виконання ним пункту 6.6 вказаних договорів не давало йому підстав вимагати від відповідача оплати здійснених орендних платежів, оскільки грошові кошти одержував орендодавець, а не відповідач, відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Також суд касаційної інстанції зазначає, що у позивача не виникло право вимагати стягнення із відповідача суми 13536, 60 грн., як про це зазначено у касаційній скарзі, оскільки, як вбачається із встановлених судами обставин справи, позивачем зменшено позовні вимоги із 13536, 60 грн. до 6 428,80 грн. і останні вимоги прийняті судом до розгляду.

У касаційній скарзі не міститься доводів щодо незаконності прийняття судом першої інстанції до розгляду зменшених вимог позивача.

Наведеним у сукупності спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності оскарженої постанови суду апеляційної інстанції.

Посилання позивача на те, що не оформлення відповідачем землекористування на земельні ділянки у встановленому законом порядку покладає на нього обов'язок відшкодувати позивачу на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України понесені останнім витрати зі сплати орендних платежів за частину земельних ділянок, на яких знаходяться об'єкти нерухомості відповідача, є безпідставними за наведених вище обставин, та висновків апеляційного суду не спростовують.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за розгляд касаційної та апеляційної скарг у справі належить покласти на позивача.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" в особі філії "Дніпропетровський річковий порт" АСК "Укррічфлот" залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.10.2017 у справі Господарського суду Дніпропетровської області №904/5208/17, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов