ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2018 р. Справа № 922/3641/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

позивач - Сидоренко Д.В.;

відповідач - Борбунюк О.О., Катанцев О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "Франко Трейд" (вх.№69Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 14 грудня 2017 у справі (повний текст підписано 18.12.2017, суддя Шатерніков М.І.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Франко Трейд", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВО ОВЕН", м. Харків

про стягнення 195 602,57 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Франко Трейд" (позивач) 30.10.17 звернулось до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "ВО ОВЕН" заборгованості у розмірі 195 602,57 грн, з яких: 99 150,00 грн - основної заборгованості; 89 235,15 грн - пені; 5 750,70 грн - інфляційних втрат; 1 466,87 грн - 3% річних, просив покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 934,04 грн та витрати на послуги адвоката у розмірі 24 000,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору на надання послуг з декларування товарів та інших предметів, що переміщуються через митний кордон України № 63-ДФТ від 18.09.2014 щодо своєчасної оплати за надані послуги з посиланням на ст.ст. 525, 526, 610, 625 Цивільного кодексу України та ст.ст. 193, 198 ГК України, а також ст. 335 Митного кодексу України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14 грудня 2017 у справі № 922/3641/17 у позові відмовлено повністю.

Позивач, не погоджуючись з рішенням господарського суду першої інстанції, в межах передбаченого законом строку на подання апеляційної скарги на рішення суду, через господарський суд Харківської області направив до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, просить скасувати рішення Рішенням господарського суду Харківської області від 14 грудня 2017 у справі № 922/3641/17 та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.

Ухвалою суду від 09.01.2018 року апеляційну скаргу ТОВ "Франко Трейд" на рішення господарського суду Харківської області від 14 грудня 2017 у справі залишено без руху з підстави невиконання скаржником п. 2, 3 ч. 3 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач надіслав до суду клопотання (вх.№1070) з додатками, в якому повідомив про усунення недоліків, що зумовили залишення апеляційної скарги без руху.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення господарського суду Харківської області від 14 грудня 2017 у справі у справі №922/3641/17. Встановлено строк відповідачу для подання відзиву на апеляційну скаргу до 22.02.2018 року та встановлено, що до даної дати учасники справи мають право подати до апеляційного господарського суду документи в обґрунтування своїх вимог та заперечень по справі. Зупинено дію рішення господарського суду Харківської області від 14 грудня 2017 у справі №922/3641/17.

Через канцелярію суду 21.02.2018 року відповідач надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Франко Трейд» відмовити в повному обсязі, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Після проведення підготовчих дій в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду, у відповідності до вимог ст. 268 ГПК України ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02 березня 2018 року справу №922/3641/17 призначено до розгляду на 22 березня 2018 року на 10 годину 00 хвилин.

Через канцелярію суду 21 березня 2018 року від позивача надійшло клопотання про надання письмових доказів по справі та про поновлення строку на їх подання (вх. № 2410, 2411), де він просить поновити строк, встановлений ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 01.02.18 учасникам справи для подання документів, взяти до уваги та визнати належними та допустимими подані письмові докази.

Клопотання розглянуті колегією суддів, письмові докази долучені до матеріалів справи.

Через канцелярію суду відповідач надав письмові пояснення, в яких просив не приймати подані апелянтом докази та відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 19.04.2018 року оголошено перерву у розгляді справи до 09:30 год. 26 квітня 2018 року.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, вислухавши пояснення учасників сторін, перевіривши та проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.09.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФРАНКО ТРЕЙД", в особі директора Дегтярьової Світлани Вікторівни, яка діє на підставі Ліцензії на посередницьку діяльність митного брокера № АЕ 190619 від 11.02.2013 (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВО ОВЕН" (замовник) було укладено договір № 63-ДФТ на надання послуг з декларування товарів та інших предметів, що переміщуються через митний кордон України (надалі - Договір).

Відповідно до умов Договору замовник доручив, а виконавець прийняв на себе обов'язок по декларуванню вантажів замовника згідно діючого законодавства, нормативних актів України та у відповідності з цим Договором.

Відповідно до п.п. 1.1. Договору, предметом цього договору є здійснення виконавцем декларування товарів та інших предметів замовника, що переміщуються через митний кордон України, а також представляти інші інтереси замовника в митних органах України.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За правовою природою спірний Договір є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За змістом п. 1.3 Договору, узгоджені сторонами тарифи є невід'ємною частиною цього договору.

Обов'язки сторін узгоджені сторонами у розділі 2 Договору, зокрема, виконавець зобов'язався надавати органам митного контролю товари та інші предмети, а також комплект документів необхідний для здійснення такого контролю (п.2.1.1), а замовник зобов'язався надавати виконавцю до надання товарів в пункт митного оформлення всі документи, необхідні для здійснення митного контролю. Надання відомостей або документів, які не мають всіх необхідних даних, які забезпечать можливість оформлення товару та інших предметів в митному відношенні, вважаються не наданими виконавцю, про що невідкладно повідомляється замовник.

Відповідно до п. 3.1 Договору, замовник здійснює оплату на підставі виставлених рахунків виконавця на протязі трьох банківських днів з моменту оформлення митної декларації.

Тобто, виконавець має виставити рахунок замовнику не пізніше 3 днів від моменту оформлення митної декларації. Такі рахунки за послуги позивача були виставлені 10.03.2017 р., що значно перевищує встановлений п. 3.1. Договору порядок виставлення відповідних рахунків.

Крім того, рахунки на оплату від 10.03.2017 складені за послуги, які ТОВ «Франко Трейд» надав ТОВ «ВО ОВЕН» у 2014, 2015 та 2016 роках виконані у повному обсязі. Так само і замовник виконував свій обов'язок по оплаті послуг виконавця. Це підтверджується рахунками-фактурами, актами про надання послуг з митного оформлення, копії яких містяться в матеріалах справи.

Як зазначає позивач, в ході виконання умов Договору ним були надані послуги з оформлення у митному відношенні декларацій, які не були оплачені відповідачем: а саме декларації:

- типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2014/047567 від 14.11.2014 (рахунок на оплату № 93 від 10.03.2017);

- типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2015/044183 від 02.12.2015, типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2015/044184 від 02.12.2015 (рахунок на оплату № 94 від 10.03.2017);

- типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/019308 від 27.05.2016, типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/018911 від 25.05.2016 (рахунок на оплату № 95 від 10.03.2017);

- типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/024991 від 04.07.2016; типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/028407 від 26.07.2016; типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/033051 від 26.08.2016; типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/033091від 26.08.2016; типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/033433 від 30.08.2016; типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/035886 від 15.09.2016 (рахунок на оплату № 96 від 10.03.2017);

- типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/038784 від 04.10.2016; типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/041501 від 21.10.2016; типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/042942 від 31.10.2016; типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/045174 від 11.11.2016; типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/047432 від 25.11.2016; типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/045624 від 15.11.2016; типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/047907 від 29.11.2016; типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/048148 від 30.11.2016; типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/049386 від 07.12.2016; типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2016/050094 від 12.12.2016 (рахунок на оплату № 97 від 10.03.2017);

- типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2017/000123 від 04.01.2017; типу "ІМ40ДТ" № 807100000/2017/000442 від 10.01.2017 (рахунок на оплату № 98 від 10.03.2017).

Рахунки на оплату були направлені на адресу відповідача з супровідними листами 14.03.2017 та 21.03.2017, на підтвердження чого позивачем надані поштові чеки та описи вкладення у цінний лист.

Як стверджує позивач, листи відповідачем були проігноровані та вартість послуг не була сплачена, тобто відповідач відмовився від виконання умов п.3.1 договору, чим порушив права позивача, що і стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду. Крім того, позивачем на суму основного боргу, в порядку п.3.2 договору нараховано пеню та в порядку приписів ст. 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов'язання нараховано 3% річних та інфляційні втрати.

У свою чергу, відповідач зазначає, що рахунки на оплату від 10.03.2017 р. складені за послуги, які позивач надавав відповідачу у 2014, 2015, та 2016 роках, натомість відповідачем у повному обсязі виконані взяті на себе зобов'язання щодо оплати послуг позивача наданих у 2014, 2015, та 2016 роках, що підтверджується рахунками-фактурами, актами про надання послуг з митного оформлення та від позивача ні у 2014, ні в 2015, ні в 2016 роках не надходило претензій до відповідача.

Посилаючись на ст. 9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", відповідач вказує, що якби у ТОВ "ВО ОВЕН" існувала заборгованість перед ТОВ "Франко Трейд" у 2014, 2015, та 2016 роках, то рахунки на оплату не могли бути виставлені пізніше, ніж у звітному періоді. Крім того, відповідач зазначає, що рахунки ним не отримувались.

Слід зазначити, що п. 3.1 Договору містить вказівку на оплату послуг з моменту оформлення митної декларації.

При цьому, умовами договору не розкривається з моменту оформлення якої саме декларації виконавець виконує умови договору.

Таким чином, відповідачем було оплачено в повному обсязі послуги позивача за вказаними у рахунках поставках, що підтверджується відповідними деклараціями, актами, рахунками та банківськими виписками та відповідною таблицею оформлених позивачем декларацій відповідачу за спірний період.

Відповідно до п.2.1.1. виконавець зобов'язується надавати органам митного контролю товари та інші предмети, а також комплект документів, необхідний для здійснення такого контролю, а замовник зобов'язується надавати виконавцю до надання таких товарів в пункт митного оформлення всі документи, необхідні для здійснення митного контролю. Надання відомостей або документів, які не мають всіх необхідних даних, які забезпечують можливість оформлення товару та інших предметів в митному відношенні, вважаються не наданими виконавцю, про що невідкладно повідомляється замовник.

Однак, позивач не звертався до відповідача в порядку п.2.2.1 договору з повідомленням про надання неповної або неточної інформації або документів, які перешкоджають здійснити митне оформлення товарів відповідача шляхом подання декларації типу АА.

Зазначене не було спростовано позивачем, жодних рахунків з вимогою сплатити спірну суму заборгованості на адресу відповідача не надходило.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як зазначалось вище, позивачем на підставі укладеного між сторонами договору, у період з листопада 2014 року по січень 2017 року надавались відповідачу послуги з декларування товарів та інших предметів замовника, що переміщуються через митний кордон України.

Виконання взятих на себе обов'язків позивачем здійснювалось шляхом подання до митних органі щодо конкретної партії товару або декларації типу АА, або подання тимчасової та додаткової декларацій типу ТН та ДТ.

Предмет спору у даній справі стосується тих партій товару, декларування якого здійснювалось шляхом подання двох декларацій щодо одного і того ж товару.

При чому, позивач вважає, що умовами договору передбачено оплату окремо як тимчасової декларації, так і додаткової декларації, наголошуючи, що такі дії позивача були вчинені з метою представництва та захисту інтересів відповідача та за згодою директора відповідача.

Проте, відповідач стверджує, що належна та повна оплата наданої послуги по декларуванню конкретної партії товару відбулась саме в момент виставлення рахунку та оплати безпосередньо першої декларації (типу ТН) в відношенні конкретної партії товару.

Судом встановлено, що дійсно додатковим деклараціям типу ДТ, на які посилається позивач, відповідають декларації типу ТН (№ 807100000/2014/046566 від 14.11.2014; № 807100000/2015/043285 від 26.11.2015; № 807100000/2016/016603 від 10.05.2016; № 807100000/2016/017319 від 16.05.2016; № 807100000/2016/022848 від 17.06.2016; № 807100000/2016/026059 від 11.07.2016; № 807100000/2016/031247 від 15.08.2016; № 807100000/2016/031788 від 17.08.2016; № 807100000/2016/032208 від 22.08.2016; № 807100000/2016/034514 від 07.09.2016; № 807100000/2016/036564 від 21.09.2016; № 807100000/2016/039499 від 10.10.2016; № 807100000/2016/041092 від 19.10.2016; № 807100000/2016/042469 від 27.10.2016; № 807100000/2016/044068 від 04.11.2016; № 807100000/2016/044473 від 08.11.2016; № 807100000/2016/045668 від 16.11.2016; № 807100000/2016/046639 від 22.11.2016; № 807100000/2016/047858 від 28.11.2016; № 807100000/2016/048757 від 02.12.2016; № 807100000/2016/050580 від 15.12.2016; № 807100000/2016/0051374 від 20.12.2016, які належним чином та у повному обсязі оплачені відповідачем.

Частиною 5 ст. 265 МК України встановлено, що декларант може здійснювати декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення самостійно або уповноважувати інших осіб на здійснення декларування від свого імені.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 257 МК України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії. Електронне декларування здійснюється з використанням електронної митної декларації, засвідченої електронним цифровим підписом, та інших електронних документів або їх реквізитів у встановлених законом випадках.

Згідно з ч. 8 ст. 257 МК України, митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється митними органами на підставі митної декларації, до якої декларантом залежно від митних формальностей, установлених цим Кодексом для митних режимів, та заявленої мети переміщення вносяться відомості про товари.

Відповідно до ст. 260 МК України, якщо декларант або уповноважена ним особа не володіє точними відомостями про характеристики товарів, необхідні для заповнення митної декларації у звичайному порядку, вона може подати органу доходів і зборів тимчасову митну декларацію на такі товари за умови, що вона містить дані, достатні для поміщення їх у заявлений митний режим, та під зобов'язання про подання додаткової декларації у строк не більше 45 днів з дати оформлення тимчасової митної декларації.

За змістом ст. 261 МК України, у разі подання відповідно до статей 259 і 260 цього Кодексу попередньої, тимчасової або періодичної митної декларації декларант або уповноважена ним особа повинні протягом строків, визначених відповідно до цього Кодексу, подати органу доходів і зборів додаткову декларацію, яка містить точні відомості про товари, задекларовані за попередньою, тимчасовою або періодичною митною декларацією, що подавалися б у разі декларування цих товарів за митною декларацією, заповненою у звичайному порядку.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 266 МК України декларант зобов'язаний здійснити декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом; на вимогу органу доходів і зборів пред'явити товари, транспортні засоби комерційного призначення для митного контролю і митного оформлення; надати органу доходів і зборів передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних формальностей; у випадках, визначених цим Кодексом та Податковим кодексом України, сплатити митні платежі або забезпечити їх сплату відповідно до розділу X цього Кодексу; у випадках, визначених цим Кодексом та іншими законами України, сплатити інші платежі, контроль за справлянням яких покладено на органи доходів і зборів.

Особа, уповноважена на декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення від імені декларанта, має такі самі обов'язки, права і несе таку саму відповідальність, що й декларант.

Статтею 416 Митного кодексу України митний брокер - це підприємство, що надає послуги з декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний брокер провадить митну брокерську діяльність у будь-якому органі доходів і зборів України.

Взаємовідносини митного брокера з особою, яку він представляє, визначаються відповідним договором (ст. 417 Митного кодексу України).

Таким чином, митне оформлення товарів, згідно митного кодексу це певний комплекс заходів, які в себе включають певні митні формальності з приводу подання певних документів до митних органів і відповідно випуск товарів у вільний обіг.

Отже, з наведених норм вбачається, що, враховуючи взяті на себе позивачем, як митним брокером, зобов'язання щодо декларування товарів відповідача, здійснюючи їх переміщення через митний кордон України, саме позивач мав володіти спеціальними знаннями, уміннями та навиками в галузі митної справи та мав вчиняти дії обумовлені у договорі для належного виконання своїх зобов'язань враховуючи інтереси замовника.

Більш того, саме позивачем було обрано такий спосіб декларування товарів відповідача та не доведено жодним чином, що саме з вини відповідача було застосовано спосіб декларування шляхом подання двох декларацій типу ТН та ДТ, замість однієї типу АА, не надано доказів того, що позивач звертався до відповідача в порядку п.2.2.1 договору з повідомленням про надання неповної або неточної інформації або документів, які перешкоджають здійснити митне оформлення товарів відповідача шляхом подання декларації типу АА.

При досліджені додатку № 1 до Договору, наданого до матеріалів справи представником позивача, судом встановлено, що сторони, узгоджуючи тарифи на послуги з декларування товарів та інших предметів за спірним договором та визначаючи розмір плати за надані послуги, виходили з кількості предметів у партії товарів, а не з кількості митних декларації поданих до митного органу.

Тобто, позивач, взявши на себе обов'язок надання послуг митного декларування товарів (конкретної партії товару), має право на отримання плати за надану послугу, розмір якої визначається виходячи з кількості товарів у партії розмитненого товару, а не плату за кожну конкретно оформлену декларацію.

Відповідно до вимог статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд Харківської області забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного рішення в апеляційному порядку та відхиляються колегією суддів апеляційної інстанції за необґрунтованістю, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення господарського суду Харківської області слід залишити без змін.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 254, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "Франко Трейд" на рішення господарського суду Харківської області від 14 грудня 2017 у справі №922/3641/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14 грудня 2017 у справі №922/3641/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду відповідно до вимог статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписаний 26.04.2018 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Хачатрян В.С.