РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.04.2018Справа № 910/384/18

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Інфо Транс Сервіс»
доПриватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд»
простягнення 43114 грн. 95 коп.

Суддя Отрош І.М.

секретар судового засідання Савінкова Ю.Б.

Представники учасників справи:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

12.01.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфо Транс Сервіс» з вимогами до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» про стягнення 43114 грн. 95 коп.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що відповідачем в порушення умов Договору добровільного страхування не було виплачено позивачу страхове відшкодування у розмірі 27148 грн. 64 коп., у зв'язку з настанням страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль Форд, державний номер НОМЕР_1. Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 14947 грн. 18 коп. та 3% річних у розмірі 1019 грн. 13 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.01.2018 у справі № 910/384/18 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфо Транс Сервіс» залишено без руху на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, встановлено позивачу строк для усунення недоліків.

У встановлений судом строк позивачем було усунуто недоліки, вказані в ухвалі суду від 17.01.2018 у справі № 910/384/18.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2018 відкрито провадження у справі №910/384/18; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи; встановлено строки для подання учасниками справи заяв по суті справи; розгляд справи призначено на 27.02.2018.

21.02.2018 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (докази направлення копії відзиву та доданих до нього документів на адресу позивача долучено до відзиву), в якому відповідач зазначив, що він виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 на користь страхувальника (вигодонабувача) за вказаним договором - Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» та на підставі поданої страхувальником (вигодонабувачем) заяви про виплату страхового відшкодування, що свідчить про виконання відповідачем своїх зобов'язнь у повному обсязі.

За таких обставин, відповідач просив суд відмовити у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфо Транс Сервіс».

У судовому засіданні 27.02.2018 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення розгляду справи на 16.03.2018.

06.03.2018 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові доповнення до позовної заяви, по суті, відповідь на відзив (враховуючи подання вказаних пояснень у зв'язку з отриманням відзиву). При цьому, судом встановлено, що позивач не змінює предмету/підстав позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2018 про відкриття провадження у справі №910/384/18 було встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив (ухвала отримана позивачем 10.02.2018) - протягом п'яти днів з дня отримання відзиву.

Судом встановлено, що відзив на позовну заяву був отриманий позивачем 22.02.2018 (відповідно до інформації, яка міститься на офіційному сайті ПАТ «Укрпошта» та враховуючи пояснення позивача про дату отримання ним відзиву, викладені у відповіді на відзив).

Відповідно до відбитку штампу на поштовому конверті, в якому відповідь на відзив була направлена на адресу суду, вбачається дата її відправки - 05.03.2018.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем подано до суду відповідь на відзив 05.03.2018, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено встановлений судом строк для подання відповіді на відзив.

Відповідно до ч. 2 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, клопотань про продовження строку для подання відповіді на відзив відповідно до ст. 119 Господарського процесуального кодексу України позивачем подано не було.

Таким чином, суд залишив без розгляду подану позивачем відповідь на відзив.

Суд також не вбачає необхідності щодо прийняття вказаних письмових пояснень позивача відповідно до ч. 5 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2018 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд»; розгляд справи відкладено на 20.04.2018; зобов'язано позивача та відповідача направити на адресу третьої особи копії поданих ними заяв по суті справи.

30.03.2018 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові уточнення до позовної заяви, в яких позивач, зокрема, вказав на те, що СТО - Товариством з обмеженою відповідальністю «Автогарант Маркет» ремонт автомобіля Форд, державний номер НОМЕР_1, не проводився, так як фактично ремонт автомобіля було виконано позивачем самостійно, однак страхове відшкодування було перераховано відповідачем саме на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Автогарант Маркет».

Суд зазначає, що Господарським процесуальним кодексом України не передбачено подання «уточнень» до позовної заяви, з огляду на що суд виходячи зі змісту такої заяви, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Дослідивши подані позивачем письмові уточнення, суд дійшов висновку, що вони не є іншою позовною заяво, не змінюють предмет/підстави позову, не є заявою про збільшення/зменшення позовних вимог, а по суті, є письмовими поясненнями у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Враховуючи викладене, суд визнає за необхідне прийняти до розгляду додаткові пояснення, викладені позивачем у заяві про «уточнення позовних вимог» відповідно до ч. 5 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України, зважаючи на предмет доказування у справі.

Представник позивача у судове засідання 20.04.2018 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 342.

Представник відповідача у судове засідання 20.04.2018 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 369.

Представник третьої особи у судове засідання 20.04.2018 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, пояснень щодо позову/відзиву суду не подав, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 377.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи належне повідомлення учасників справи про судове засідання, призначене на 20.04.2018, неявку представника учасників справи та неповідомлення причин неявки, суд розглянув справу за відсутності учасників справи.

У судовому засіданні 20.04.2018 судом було закінчено розгляд справи по суті та складено рішення (вступна та резолютивна частини).

Дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що 22.01.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (лізингодавцеь) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфо Транс Сервіс» (лізингоодержувач) укладено Договір фінансового лізингу № 4198-03/01/16-Н, відповідно до умов якого предметом лізингу є автомобіль Форд, детальний опис предмету лізингу вказується у специфікації (Додаток № 2 до договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

З долученої позивачем до позовної заяви Специфікації до Договору фінансового лізингу № 4198-03/01/16-Н від 22.01.2016 не вбачається державного номеру автомобіля Форд.

Однак, у позовній заяві позивач вказав на те, що предметом лізингу за вказаним договором був саме автомобіль Форд, державний номер НОМЕР_1.

Вказані обставини не були заперечені іншими учасниками справи.

Відповідно до п. 5 Договору фінансового лізингу № 4198-03/01/16-Н від 22.01.2016 строк лізингу становить 12 місяців з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

У п. 7 Договору фінансового лізингу № 4198-03/01/16-Н від 22.01.2016 зазначено, що страхування предмету лізингу здійснює лізингодавець (тобто, Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд»).

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про фінансовий лізинг» предмет лізингу та/або пов'язані із виконанням лізингових договорів ризики підлягають страхуванню, у разі якщо їх обов'язковість встановлена законом або договором. Витрати на страхування за договором лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що 29.01.2016 між Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (страхувальник, вигодонабувач) укладено Договір добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків № 250517329.16, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону та пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом Форд, державний номер НОМЕР_1.

У преамбулі до вказаного договору зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфо Транс Сервіс» є лізингоодержувачем.

Відповідно до п. 2 Договору добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 франшиза за ризиком «Угон» становить 5% від страхової суми; 1020 грн. 50 коп. - за всіма іншими страховими випадками.

Страховим випадком за договором є пошкодження, знищення або втрата транспортного засобу, його складових частин, деталей або обладнання внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, пожежі, стихійного лиха, падіння предметів, попадання каміння, протиправних дій третіх осіб, угон.

Відповідно до п. 5.1 Договору добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 строк дії договору встановлено з 01.02.2016 по 31.01.2017.

У п. 7.1 Договору добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 зазначено, що страхувальник має право при настанні страхового випадку отримати страхову виплату згідно з умовами договору.

Відповідно до п. 8.2.1 Договору добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 страхове відшкодування виплачується в межах страхової суми за вирахуванням розміру встановленої договором франшизи; пропорційно відношенню страхової суми до дійсної вартості транспортного засобу (ТЗ), визначених договором на дату події, якщо страхова сума менша за розмір дійсної вартості ТЗ, визначений відповідно до цього договору на дату події більше ніж на 15%; без вирахування зносу на деталі та вузли, що підлягають заміні в ході відновлювального ремонту ТЗ та з вирахуванням зносу при повній загибелі ТЗ та ДО (додаткового обладнання) або при незаконному заволодінні (угоні) ТЗ.

Відповідно до п. 8.2.2 Договору добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 розмір страхового відшкодування в разі пошкодження ТЗ визначається страховиком на підставі погодженого сторонами рахунку СТО або на підставі висновку спеціаліста-автотоварознавця про вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 980 Цивільного кодексу України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Аналогічні положення викладені у ст. 4 Закону України «Про страхування».

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Судом встановлено, що 19.08.2016 у м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої транспортному засобу Форд, державний номер НОМЕР_1, були завдані пошкодження (бокова ліва частина); інший учасник ДТП зник з місця події - відповідно до довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 061394, виданої управлінням патрульної поліції у м. Києві вих № 14403-1/41/11-2016 від 06.12.2016, копія якої долучена позивачем до позовної заяви.

У вказаній довідці про дорожньо-транспортну пригоду зазначено, що власником автомобіля Форд, державний номер НОМЕР_1, є Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд».

Судом встановлено, що відповідно до рахунку № ККК00002714/ККС00002624 від 22.08.2016, виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Автогарант Маркет», вартість відновлювального ремонту автомобіля Форд, державний номер НОМЕР_1, становить 27153 грн. 65 коп. (копія рахунку долучена відповідачем до відзиву на позовну заяву).

Відповідно до акту надання послуг № 14 від 15.09.2016, складеного ФОП Овсієнком Д.Д. та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфо Транс Сервіс», вартість відновлювального ремонту автомобіля Форд, державний номер НОМЕР_1 (враховуючи номер кузова НОМЕР_2) становить 27148 грн. 64 коп. (копія акту долучена позивачем до позовної заяви).

Судом встановлено, що відповідно до страхового акту № 143365 від 30.08.2016, складеного Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (копія долучена відповідачем до матеріалів справи), сума страхового відшкодування за Договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 становить 26133 грн. 15 коп. (за вирахуванням франшизи у розмірі 1020 грн. 50 коп. - відповідно до п. 2 договору добровільного страхування).

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав на те, що 01.09.2016 до нього звернувся страхувальник (вигодонабувач) за договором добровільного страхування (Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд») із заявою на виплату страхового відшкодування.

04.04.2018 відповідачем (на виконання вимог ухвали суду від 16.03.2018 в порядку ст. ч. 4 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України) долучено до матеріалів справи копію заяви на виплату страхового відшкодування від 01.09.2016, яка підписана представником третьої особи та містить відбиток печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд», в якій третя особа (лізингодавець) просила страхове відшкодування за Договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 у сумі 27153 грн. 65 коп. виплатити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автогарант Маркет».

Судом встановлено, що 02.09.2016 відповідач здійснив виплату страхового відшкодування за Договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 у сумі 26133 грн. 15 коп. на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Автогарант Маркет», що підтверджується платіжним дорученням № 6548 від 02.09.2016 (призначення платежу - оплата ремонту автомобіля Форд, державний номер НОМЕР_1, згідно з рахунком № ККК00002714/ККС00002624 від 22.08.2016 в рахунок сплати страхового відшкодування за договором № 250517329.16) - копія платіжного доручення долучена відповідачем до відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказав на те, що на умовах договору лізингу право власності на автомобіль Форд, державний номер НОМЕР_1, перейшло до позивача, та за погодженням з лізингодавцем і страховиком позивач самостійно відремонтував вказаний автомобіль після ДТП, що підтверджується актом надання послуг № 14 від 15.09.2016 на суму 27148 грн. 64 коп.

За таких обставин, на думку позивача, відповідач повинен був виплатити страхове відшкодування за Договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 саме на користь позивача (лізингоодержувача), у зв'язку з чим позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою про виплату страхового відшкодування.

Однак, страхове відшкодування на користь позивача відповідачем здійснено не було.

При цьому, як стало відомо позивачу, страхове відшкодування за вказаним договором добровільного страхування відповідачем було виплачено на підставі поданої лізингодавцем (Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд») заяви на виплату страхового відшкодування на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автогарант Маркет».

Враховуючи викладені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача страхове відшкодування у розмірі 27148 грн. 64 коп., а також пеню у розмірі 14947 грн. 18 коп. (за період з 19.09.2017 по 22.12.2017) та 3% річних у розмірі 1019 грн. 13 коп. (за період з 19.09.2017 по 22.12.2017), нараховані у зв'язку з простроченням відповідачем виплати на користь позивача страхового відшкодування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, враховуючи предмет та підстави позову, предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують наявність саме у позивача права на отримання страхового відшкодування за Договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 внаслідок настання страхового випадку - пошкодження автомобіля Форд, державний номер НОМЕР_1, у зв'язку з ДТП, яка сталась 19.08.2016.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом, 29.01.2016 між Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (страхувальник, вигодонабувач) укладено Договір добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків № 250517329.16, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону та пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом Форд, державний номер НОМЕР_1.

У п. 7.1 Договору добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 зазначено, що страхувальник має право при настанні страхового випадку отримати страхову виплату згідно з умовами договору.

Відповідно до п. 8.2.2 Договору добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 розмір страхового відшкодування в разі пошкодження ТЗ визначається страховиком на підставі погодженого сторонами рахунку СТО або на підставі висновку спеціаліста-автотоварознавця про вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля.

Відповідно до ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний: 1) ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування; 2) протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові; 3) у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору; 4) відшкодувати витрати, понесені страхувальником у разі настання страхового випадку з метою запобігання або зменшення збитків, якщо це встановлено договором; 5) за заявою страхувальника у разі здійснення ним заходів, що зменшили страховий ризик, або у разі збільшення вартості майна внести відповідні зміни до договору страхування; 6) не розголошувати відомостей про страхувальника та його майнове становище, крім випадків, встановлених законом. Договором страхування можуть бути встановлені також інші обов'язки страховика.

Аналогічні положення викладені ст. 20 Закону України «Про страхування».

Згідно зі ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Аварійні комісари - особи, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків, кваліфікаційні вимоги до яких встановлюються актами чинного законодавства України.

Таким чином, відповідач (страховик) здійснює виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування в межах і на умовах відповідного договору добровільного страхування.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Як встановлено судом, 19.08.2016 відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено автомобіль Форд, державний номер НОМЕР_1 (настав страховий випадок відповідно до умов Договору добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016), який був переданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» у лізинг Товариству з обмеженою відповідальністю «Інфо Транс Сервіс» на підставі Договору фінансового лізингу № 4198-03/01/16-Н від 22.01.2016.

Як встановлено судом, 01.09.2016 лізингодавець (Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд») звернулось до страховика (Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна») із заявою про виплату страхового відшкодування за Договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 на рахунок СТО - Товариства з обмеженою відповідальністю «Автогарант Маркет», та 02.09.2016 відповідач виплатив страхове відшкодування за вказаним договором добровільного страхування у розмірі 26133 грн. 15 коп. на користь вказаного СТО.

Як встановлено судом, саме лізингодавець (Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд») є страхувальником та вигодонабувачем за Договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 (преамбула вказаного договору добровільного страхування) та саме страхувальник має право на отримання страхового відшкодування (п. 7 договору добровільного страхування) у порядку, встановленому у п. 8.2 договору добровільного страхування.

Суд зазначає, що обов'язки страховика за договором добровільного страхування зводяться до виконання обов'язку щодо виплати страхового відшкодування (за умови настання страхового випадку) у порядку та в межах договору страхування, в тому числі щодо виплати страхового відшкодування за заявою та на користь належної особи.

Як вбачається з умов Договору добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 належною особою, яка має право звернутися до відповідача (страховика) із заявою на виплату страхового відшкодування та отримати страхове відшкодування є саме лізингодавець (Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд»), так як він є страхувальником та вигодонабувачем (тобто, особою, на користь якої здійснюється виплата страхового відшкодування) за вказаним договором.

За змістом статті 511 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Таким породженням прав є укладання договору на користь третьої особи.

Згідно із частиною другою статті 985 ЦК України страхувальник має право при укладенні договору страхування призначити фізичну або юридичну особу для одержання страхової виплати (вигодонабувача), а також замінювати її до настання страхового випадку, якщо інше не встановлено договором страхування. Особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Аналогічне положення закріплене статтею 3 Закону України «Про страхування».

Особливість правового стану вигодонабувача (третьої особи, на користь якої укладено договір страхування) полягає в тому, що йому належить право вимагати від страховика виконання обов'язків за укладеним договором добровільного страхування.

Водночас, як встановлено судом, вигодонабувачем за Договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 є лізингодавець - Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд», а не позивач у даній справі, що дає підстави для висновку, що вказаний договір добровільного страхування не є договором на користь третьої особи (зокрема, договором на користь лізингоодержувача - позивача).

Наведені обставини свідчать про те, що страховик за Договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 (Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна»), обов'язки якого зводяться до виплати страхового відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування, здійснивши виплату страхового відшкодування за заявою страхувальника (вигодонабувача, лізингодавця) - Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» на користь СТО (Товариства з обмеженою відповідальністю «Автогарант Маркет») належним чином виконав свої зобов'язання за Договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 щодо виплати страхового відшкодування за заявою та на користь належної особи.

При цьому, суд зазначає, що за договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна, тобто, набуття предмету лізингу у власність.

Відповідно до п. 5 Договору фінансового лізингу № 4198-03/01/16-Н від 22.01.2016 строк лізингу становить 12 місяців з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Позивачем не долучено до матеріалів справи копії вказаного акту приймання-передачі.

Крім того, матеріали справи не містять доказів виконання позивачем графіку сплати лізингових платежів.

Також, як встановлено судом, у довідці про дорожньо-транспортну пригоду № 061394, яка видана управлінням патрульної поліції у м. Києві вих № 14403-1/41/11-2016 від 06.12.2016, зазначено, що власником автомобіля Форд, державний номер НОМЕР_1, є Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (тобто станом на дату ДТП - 19.08.2016).

Суд зазначає, що позивачем не надано суду будь-яких доказів набуття ним права власності на автомобіль Форд, державний номер НОМЕР_1, станом на дату виплати відповідачем страхового відшкодування (02.09.2016) за Договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 (враховуючи й те, що відповідно до Графіку внесення лізингових платежів дата останнього платежу є 29.01.2017).

Враховуючи викладені обставини, суд вважає недоведеними твердження позивача, викладені у позовній заяві, що він набув право власності на автомобіль Форд, державний номер НОМЕР_1 (у будь-якому випадку станом на дату виплати відповідачем страхового відшкодування).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права або охоронюваного законом інтересу, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

Суд зазначає, що враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення прав позивача саме відповідачем у даній справі (страховиком за договором добровільного страхування), так як за висновком суду, у відповідача відсутній обов'язок виплачувати страхове відшкодування за Договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 на користь позивача.

При цьому, суд вважає необгрунтованими посилання позивача як на обгрунтування своїх позовних вимог на норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки норми вказаного закону не застосовуються до спірних правовідносин, які виникли між сторонами - щодо виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування, тоді як застосуванню підлягають норми закону «Про страхування».

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфо Транс Сервіс» в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» страхового відшкодування у розмірі 27148 грн. 64 коп.

При цьому, суд в межах розгляду даної справи не досліджує обставини, ким фактично було здійснено ремонт автомобіля Форд, державний номер НОМЕР_1, враховуючи предмет та підстави позову.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 14947 грн. 18 коп. (за період з 19.09.2017 по 22.12.2017) та 3% річних у розмірі 1019 грн. 13 коп. (за період з 19.09.2017 по 22.12.2017), нараховані у зв'язку з простроченням відповідачем виплати на користь позивача страхового відшкодування.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфо Транс Сервіс» в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» страхового відшкодування у розмірі 27148 грн. 64 коп., позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 14947 грн. 18 коп. та 3% річних у розмірі 1019 грн. 13 коп. як похідні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача з огляду на відмову у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 30.04.2018

Суддя І.М. Отрош