Господарський суд
Житомирської області
________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

Від "25" квітня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/1290/15

Господарський суд Житомирської області у складі судді Костриці О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" про стягнення заробітної плати не виплаченої при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди на загальну суму 113744,70 грн, з урахуванням заяви про збільшення вимог у межах справи за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Червоне-продсервіс" (м. Київ) до боржника Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" (смт. Червоне, Андрушівський район, Житомирська область) про банкрутство

за участю учасників процесу:

- від заявника - ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 (договір про надання правової допомоги № 30 від 10.07.2017)

- від боржника - не з'явилися;

- від кредиторів - не з'явилися;

- від заінтересованої особи - не з'явився;

- представник прокуратури Житомирської області - ОСОБА_3 (посвідчення №038664 від 11.01.2016);

- представник Міністерства юстиції України: ОСОБА_4 (довіреність №2.4-15/14/2018/26 від 15.02.2018),

ОСОБА_1 звернулась до господарського суду з заявою до Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" про стягнення заробітної плати не виплаченої при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди на загальну суму 109 535,36 грн (т. 9 а.с. 147-170).

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що остання працювала на Державному підприємстві "Червоненський завод продтоварів", разом з тим, при звільненні з роботи ОСОБА_1 підприємством не було проведено з нею остаточного розрахунку.

Ухвалою господарського суду від 14.12.2017 прийнято та призначено до розгляду в судовому засіданні заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди на загальну суму 109 535,36 грн у межах провадження у справі № 906/1290/15 про банкрутство Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів".

Зважаючи на набрання чинності з 15.12.2017 новою редакцією Господарського процесуального кодексу України, ухвалою господарського суду від 18.01.2018 відкрито провадження з розгляду заяви ОСОБА_1 до Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" про стягнення заробітної плати не виплаченої при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди на загальну суму 109 535,36 грн; ухвалено здійснювати розгляд даної заяви з урахуванням положень Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII; також ухвалено розглядати дану заяву за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 14.02.2018.

ОСОБА_1 подано заяву про збільшення вимог, відповідно до якої вона просить стягнути з Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" 113 744,70грн, а саме: 13 670,78 грн заробітної плати не виплаченої при звільненні, 79 600,48 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 15 473,44 грн компенсації за невикористану відпустку та 5 000,00 грн моральної шкоди (т. 10 а.с. 219-223).

Ухвалою суду від 13.03.2018, серед іншого, закрито підготовче провадження та призначено заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" про стягнення заробітної плати не виплаченої при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди на загальну суму 113 744,70 грн, з урахуванням заяви про збільшення вимог до судового розгляду по суті у межах справи про банкрутство №906/1290/15; призначено розгляд заяви по суті в судовому засіданні.

Розпорядником майна Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" арбітражним керуючим ОСОБА_5 заперечено щодо задоволення вимог ОСОБА_1 у повному обсязі з підстав викладених у відзивах (т. 9 а.с. 245-246, т. 10 а.с. 100-101, т. 10 а.с. 236-239).

ОСОБА_1 у відповіді на відзив надано заперечення щодо доводів, викладених розпорядником майна Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" арбітражним керуючим ОСОБА_5 у відзивах (т. 10 а.с. 112-116).

24.04.2018 на електронну пошту суду від розпорядника майна Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" арбітражного керуючого ОСОБА_5 надійшло клопотання від 23.04.2018 № 01-20/194 про розгляд заяви ОСОБА_6 без її участі.

Розпорядник майна Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" у судове засідання не з'явився.

Розглянувши клопотання розпорядника майна Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" арбітражного керуючого ОСОБА_5 від 23.04.2018 № 01-20/194 про розгляд заяви ОСОБА_6 без її участі, заслухавши думку присутніх у судовому засіданні учасників провадження у справі, господарський суд прийшов до висновку задовольнити його, здійснити розгляд заяви ОСОБА_1 до Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" про стягнення заробітної плати не виплаченої при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди на загальну суму 113 744,70 грн, з урахуванням заяви про збільшення вимог, без участі розпорядника майна боржника.

У судовому засіданні представником ОСОБА_1 підтримано подану до Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" заяву про стягнення заробітної плати не виплаченої при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди на загальну суму 113744,70 грн, з урахуванням заяви про збільшення вимог, у повному обсязі.

Представники прокуратури Житомирської області та Міністерства юстиції України при вирішенні заяви ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати не виплаченої при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди на загальну суму 113744,70 грн, з урахуванням заяви про збільшення вимог, поклалися на розсуд суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Житомирської області, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закону про банкрутство) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), іншими законодавчими актами України.

У відповідності до ч. 4 ст. 10 Закону про банкрутство суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про стягнення заробітної плати.

При цьому на відміну від положень частини 8 статті 23 Закону про банкрутство, якими визначено, що спори боржника з поточними кредиторами вирішуються шляхом їх розгляду в позовному провадженні господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, норми ч. 4 ст. 10 Закону про банкрутство прямо не встановлюють порядок розгляду майнових спорів, стороною яких є боржник, в окремому позовному провадженні. Тому такі майнові спори підлягають розгляду судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, та саме в межах цієї справи.

За умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону про банкрутство, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Отже, імперативними нормами ч. 4 ст. 10 Закону про банкрутство встановлено виключну підсудність майнових спорів за участю особи, яка перебуває в процедурі банкрутства.

Правова позиція щодо порядку розгляду майнових спорів щодо боржника господарським судом у межах справи про банкрутство без порушення окремого позовного провадження викладена у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14 та від 16.11.2016 у справі № 908/560/16, Верховного суду від 20.02.2018 у справі № 910/10829/17.

Таким чином, з огляду на те, що ухвалою господарського суду Житомирської області від 01.03.2016, зокрема, порушено провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів", заява ОСОБА_1 до Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" про стягнення заробітної плати не виплаченої при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження у межах справи № 906/1290/15 про банкрутство Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів".

Вказаним спростовуються доводи розпорядника про необхідність розгляду вимог ОСОБА_1, які є поточними, в окремому позовному провадженні.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 05.02.2003 працювала на посаді секретаря-друкарки Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів".

Наказом Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" від 14.06.2007 № 73 ОСОБА_1 переведено на посаду інспектора з кадрів, а з 04.01.2011 посаду перейменовано у менеджера з персоналу, що підтверджується записами у трудовій книзі ОСОБА_1 (т. 9 а.с. 154).

12.02.2016 ОСОБА_1 звільнено з посади менеджера з персоналу Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" за угодою сторін, що підтверджується наказом підприємства від 12.02.2016 № 31-К (т. 10 а.с. 247). Даним наказом боржника також вирішено провести розрахунок бухгалтерією підприємства з урахуванням виплати компенсації за невикористану чергову відпустку 97 календарних днів.

ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" від 12.02.2016 № 31-К, що підтверджується її підписом на даному наказі та не оспорено представником заявника в судовому засіданні при розгляді заяви по суті.

Відповідно до довідки Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" від 09.09.2016 № 98, станом на момент звільнення заборгованість підприємства з виплати заробітної плати ОСОБА_1 складає 25 253,92 грн (т. 9 а.с. 156).

З огляду на не проведення Державним підприємством "Червоненський завод продтоварів" повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1, з урахування заяви про збільшення вимог, ОСОБА_1 звернулась до господарського суду з заявою про стягнення з Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" 13670,78грн заробітної плати не виплаченої при звільненні, 79 600,48 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 15 473,44 грн компенсації за невикористану відпустку та 5 000,00 грн моральної шкоди.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Так, згідно зі ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі - КзПП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами у сфері державного і договірного регулювання оплати праці, визначено Законом України "Про оплату праці".

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

За змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Довідкою Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" від 09.09.2016 № 98 (т. 9 а.с. 156) та іншими матеріалами справи підтверджується, що на момент звільнення заявника із займаної посади їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 25 253,92 грн.

Ухвалою господарського суду від 28.04.2016, зокрема, затверджено реєстр вимог кредиторів Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" у справі № 906/1290/15 з включеною, серед інших, заборгованістю по заробітній платі перед працівниками боржника на суму 427 900,00 грн (перша черга) (т. 4 а.с. 95-98).

Відповідно до даних розпорядника майна боржника серед включених вимог до боржника по заробітній платі є вимоги ОСОБА_1 на суму 25 253,92 грн (т. 10 а.с. 36-37).

Державним підприємством "Червоненський завод продтоварів" частково погашено заборгованість з виплати заробітної плати перед ОСОБА_1 на загальну суму 14 383,14 грн, що підтверджується квитанціями від 22.12.2017 № 163810438 на суму 11583,14 грн та від 01.03.2018 № 0.0.977739678.1 на суму 2 800,00 грн (т. 10 а.с. 241).

Факт включення до реєстру вимог кредиторів боржника заборгованості перед ОСОБА_1 та часткового погашення вказаних вимог заявником не заперечується.

Таким чином, заборгованість Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" з виплати заробітної плати ОСОБА_1 становить 10 870,78 грн.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 19 Закону про банкрутство мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобовязань та зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоровю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобовязують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі "право на суд", яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на розгляд спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ).

В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (994-535). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Зважаючи на викладене, та те, що мораторій на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, господарський суд вважає, що відмова у стягненні заборгованості з виплати заробітної плати, яка включена до реєстру вимог кредиторів, позбавлятиме заявника можливості її стягнення у виконавчому провадженні та може бути розцінено як створення перешкод заявнику у реалізації права на судовий захист своїх прав.

Вказаним спростовуються доводи Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів", що включена до реєстру вимог кредиторів сума заборгованості з виплати заробітної плати не може бути стягнута судом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог заявника в частині стягнення 10 870,78 грн заробітної плати.

Відповідно до пункту 2 ч. 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на часткове погашення Державним підприємством "Червоненський завод продтоварів" заборгованості з виплати заробітної плати ОСОБА_1, розмір заявлених вимог, провадження в частині стягнення заборгованості з заробітної плати на суму 2800,00 грн (13 670,78 грн - 10 870,78 грн) підлягає закриттю.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власниками або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа організація повинні виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За структурою КЗпП України стаття 117, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII "Оплата праці" вказаного Кодексу.

Таким чином, затримка розрахунку при звільненні за своєю природою пов'язана з трудовими відносинами, є оплатою праці та відноситься до структури заробітної плати.

Вказаний висновок кореспондується з позицією Верховного Суду України про те, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це є компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, на яку не поширюється дія мораторію, передбачена Законом України про банкрутство (постанова Верховного Суду України від 14.11.2012 у справі № 6-139цс12).

В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі №6-76цс14 суд дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є обставини невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, чинним законодавством покладено на роботодавця, який перебуває у процедурах банкрутства, обов'язок щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок).

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з абз. 3 п. 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Нарахування виплат провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарі) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абз. 1 п. 8 Порядку).

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1, наданих територіальним органом Пенсійного фонду України, нарахована заробітна плата ОСОБА_1 на Державному підприємстві "Червоненський завод продтоварів" за грудень 2015 року становила 3846,70 грн, за січень 2016 року 2853,18 грн (т. 9 а.с. 164-166).

Кількість робочих днів у грудні 2015 року - 23, у січні 2016 року 19.

Отже, за останні два календарні місяці роботи загальний розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 становить 6699,88 грн, кількість робочих днів 42.

Середньоденна заробітна плата становить 159,52 грн (6699,88 грн/ 42 дні).

Згідно розрахунку позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.02.2016 по 14.02.2018 (499 робочих днів) становить 79 600,48 грн (159,52 грн х 499 робочих днів).

Перевіривши вказаний розрахунок заявника, господарський суд приходить до висновку про його арифметичну вірність та відповідність законодавству.

Доводи розпорядника майна боржника про відсутність розрахунку суми середнього заробітку за час розрахунку при звільненні відхиляються господарським судом, з огляду на те, що такий розрахунок міститься у тексті позовної заяви.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи відсутня довідка про нараховану заробітну плату ОСОБА_1 за останні два місяці роботи, що передували звільненню. Разом з тим, наявність у матеріалах справи індивідуальних відомостей про застраховану особу - ОСОБА_1, наданих територіальним органом Пенсійного фонду України, дають можливість суду здійснити розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у порядку, встановленому чинним законодавством України.

Засвідчуються судом також і ті обставини, що порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність кримінальних проваджень, відкритих за фактом невиплати заробітної плати працівникам Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Вищевикладена позиція знайшла своє відображення у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-76цс14.

Отже, вимога ОСОБА_1 про стягнення 79 600,48 грн середнього заробітку підлягає задоволенню.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки", регулюються Конституцією України, КЗпП України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство) (ч.1 ст.2 ЗУ "Про відпустки").

Відповідно до ст. 83 КЗпП України та ч.1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату працю", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.1821 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з абз. 1 п. 7 Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Як було зазначено вище, наказом Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" від 12.02.2016 № 31-К звільнено ОСОБА_1 з посади менеджера з персоналу за угодою сторін, зазначено про необхідність провести розрахунок бухгалтерією підприємства з урахуванням виплати компенсації за невикористану чергову відпустку - 97 календарних днів (т. 9 а.с. 155).

Згідно з розрахунку заявника, виходячи з середньоденної заробітної плати за робочий день, розмір компенсації за 97 днів невикористаної відпустки становить 15 473,44 грн (97 днів х 159,52 грн ).

Перевіривши розрахунок ОСОБА_1, судом встановлено, що заявником неправильно здійснено розрахунок компенсації за невикористані дні відпустки, оскільки застосовано при розрахунку середньоденний заробіток за робочий день, а не календарний.

Судом здійснено власний розрахунок компенсації за 97 днів невикористаної відпустки та встановлено наступне.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1, наданих територіальним органом Пенсійного фонду України, нарахована заробітна плата ОСОБА_1 на Державному підприємстві "Червоненський завод продтоварів" за період з 01.02.2015 по 31.01.2016 становить 33 994,25 грн (т. 9 а.с. 164-166).

У вказаному періоді 365 календарних днів з яких 11 днів святкові або неробочі.

Середньоденний заробіток за календарний день становить:

33 994,25 грн / (365 днів - 11 днів) = 96,03 грн/день.

Отже, відповідно до розрахунку суду розмір компенсації за невикористану відпустку має становити 9 314,91 грн (96,03 грн/день * 97 днів).

Розпорядником майна Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" у відзиві заперечено щодо вимог ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, оскільки згідно з даними бухгалтерського обліку у Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" не має заборгованості перед ОСОБА_1 по компенсації за невикористану відпустку.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 під час звільнення здійснено нарахування заробітної плати за період з 01.02.2016 по 12.02.2016 та компенсації за невикористану відпустку, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу - ОСОБА_1, нарахована заробітна плата ОСОБА_1 за жоден з місяців роботи на Державному підприємстві "Червоненський завод продтоварів" не перевищувала 3846,70 грн.

Таким чином, обґрунтованим є висновок, що за період з 01.02.2016 по 12.02.2016 розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 не міг становити більше 1831,76 грн (3846,70 грн /21 робочий день у місяці * 10 відпрацьованих робочих днів).

При цьому, розмір нарахованої заробітної плати за період з 01.02.2016 по 12.02.2016 (дата звільнення) становить 11 965,14 грн.

Заявником та Державним підприємством "Червоненський завод продтоварів" не надано інформації щодо структури заробітної плати, яка була нарахована ОСОБА_1 під час звільнення.

Отже, з огляду на перевищення на 10 133,38 грн (11965,14 грн - 1831,76 грн) розміру заробітної плати ОСОБА_1, нарахованої боржником за період з 01.02.2016 по 12.02.2016, господарський суд приходить до висновку про здійснення нарахування під час звільнення Державним підприємством "Червоненський завод продтоварів" ОСОБА_1 саме компенсації за 97 днів невикористаної відпустки.

При цьому, господарський суд також враховує, що відповідно до довідки Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" від 09.09.2016 № 98 на момент звільнення заявника із займаної посади їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 25 253,92 грн (т. 9 а.с. 156). Окремо про наявність заборгованості з виплати компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 у вказаній довідці Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" не зазначено. Докази звернення ОСОБА_1 до боржника з метою отримання довідки про інший розмір заборгованості з виплати заробітної плати у матеріалах справи відсутні.

У зв'язку з викладеним, господарський суд приходить до висновку, що Державним підприємством "Червоненський завод продтоварів" у довідці від 09.09.2016 № 98 при зазначенні заборгованості з виплати заробітної плати ОСОБА_1 до суми 25 253,92 грн включено заборгованість з виплати компенсації за невикористану відпустку.

За приписами ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на викладене, зважаючи на ненадання заявником доказів того, що компенсація за 97 днів невикористаної відпустки не включена у нараховану у лютому 2016 році заробітну плату та до зазначеного Державним підприємством "Червоненський завод продтоварів" у довідці від 09.09.2016 № 98 розміру заборгованості з виплати заробітної плати, господарський суд приходить про недоведеність та необґрунтованість вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку на суму 15 473,44 грн у повному обсязі.

Крім того, ОСОБА_1 просить суд стягнути з Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

Обґрунтовуючи вимоги в частині моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначає, що окрім заробітної плати, вона не мала інших джерел для існування. У зв'язку з нездійсненням Державним підприємством "Червоненський завод продтоварів" виплати їй при звільненні заробітної плати в повному обсязі, вона була змушена позичати кошти у знайомих та рідних, що її пригнічувало. Крім того, ОСОБА_1 повідомлено про проблеми зі здоровям. Звільнення без виплати жодних обовязкових платежів стало стресом та призвело до тривалої хвороби, що мало наслідком звернення до лікарів, на підтвердження чого надано копії окремих сторінок медичної картки (т. 9 а.с. 239-242). ОСОБА_1 зазначено про неможливість вести звичний спосіб життя, спілкуватися з друзями та почувати себе повноцінною людиною, у зв'язку з відсутністю засобів до існування.

Відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Абзацом 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Пунктом 9 цієї Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин (постанова Верховного Суду України від 25.04.2012 у справі № 6-23цс12).

Як було зазначено вище, відшкодування шкоди здійснюється у разі, наявності у діях відповідача всіх елементів складу цивільного правопорушення у їх сукупності: неправомірної поведінки особи, наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, вини завдавача шкоди.

При цьому, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише через неправомірну поведінку відповідача.

За приписами ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність заявником причинно-наслідкового зв'язку між неправомірними діями Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" щодо нездійснення з заявником повного розрахунку при звільненні та моральними стражданнями і переживаннями.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1, наданих територіальним органом Пенсійного фонду України, ОСОБА_1 також працювала на іншому підприємстві - Товаристві з обмеженою відповідальністю "Червоне-продсервіс". Вказаний факт спростовує доводи заявника, що саме після звільнення з Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" та невиплатою їй у повному обсязі заробітної плати вона була змушена позичати кошти.

ОСОБА_1 не надано доказів нанесення моральних страждань саме у зв'язку з невиплатою заробітної плати; не вказано з яких саме міркувань заявник виходила, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., та якими доказами це підтверджується.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про стягнення 5000,00 грн. моральної шкоди, в зв'язку з недоведеністю.

Враховуючи викладене в сукупності, господарський суд вважає за необхідне заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" задовольнити частково; закрити провадження в частині стягнення заборгованості з заробітної плати на суму 2800,00 грн; стягнути з Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" на користь ОСОБА_1 10 870,78 грн заробітної плати не виплаченої при звільненні, 79 600,48 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; відмовити у задоволенні вимог в частині стягнення 15 473,44 грн компенсації за невикористану відпустку, 5000,00 грн моральної шкоди.

Так як справляння і сплата податку на доходи фізичних осіб є обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів.

Відповідно до п. 50 постанови Пленуму Верховного Суду України №15 від 18.12.2009 "Про судову практику в справах про банкрутство" додаткові вимоги працівників боржника щодо виплати заробітної плати мають обліковуватись арбітражними керуючими залежно від її нарахування та задоволення протягом часу провадження справи про банкрутство.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції станом на дату подання заяви - 14.12.2017) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції станом на дату подання заяви - 14.12.2017) передбачено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2017 року - 1600 гривень.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до ч. 2 ст. 129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

З огляду на викладене, суд зазначає, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, тому відповідно до ст. 129 ГПК України сплату судового збору слід покласти на Державне підприємство "Червоненський завод продтоварів" пропорційно розміру задоволених вимог, стягнути з Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" судовий збір у сумі 1399,07 грн. в дохід держбюджету.

Керуючись статтями 47, 115-117, 237-1, 238 Кодексу законів про працю України, статтями 73 - 80, 86, 123, 129, 231, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, статтями 2, 10, 17, 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст. 4, 5 Закону України "Про судовий збір", -

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" задовольнити частково.

2. Закрити провадження в частині стягнення заборгованості з заробітної плати на суму 2800,00 грн.

3. Стягнути з Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" (13434, Житомирська область, Андрушівський район, смт.Червоне, вул. Перемоги 14А, ідентифікаційний код 00374663) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: Україна, Житомирська область, Андрушівський район, с. Малі Мошківці, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 10 870,78 грн заробітної плати не виплаченої при звільненні, 79 600,48 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

4. Відмовити у задоволенні вимог в частині стягнення 15 473,44 грн компенсації за невикористану відпустку та 5000,00 грн моральної шкоди.

5. Стягнути з Державного підприємства "Червоненський завод продтоварів" (13434, Житомирська область, Андрушівський район, смт.Червоне, вул. Перемоги 14А, ідентифікаційний код 00374663) в дохід Державного бюджету України (стягувач: Державна судова адміністрація України; отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; код за , банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача 820019, рахунок отримувача 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106) 1399,07 грн судового збору.

Ухвала господарського суду набирає законної сили 25.04.2018.

Ухвала господарського суду може бути оскаржена в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Повний текст ухвали складено та підписано 27.04.2018.

Суддя Костриця О.О.