УХВАЛА

25 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 916/933/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.,

за участю секретаря судового засідання - Журавльова А.В.

за участю представників:

Генеральної прокуратури України - Клюге Л.М.,

позивача - Асташенкова О.І.,

відповідача-1 - не з'явився,

відповідача-2 - Прощенко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Заступника прокурора Одеської області та Одеської міської ради на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 20.11.2017 (Аленіна О.Ю., Богатир К.В., Таран С.В.) та рішення Господарського суду Одеської області від 04.07.2017 (Цісельський О.В.) у справі № 916/933/17

за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до 1) Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради; 2) Фізичної особи-підприємця Юрочкіна Петра Миколайовича про визнання договору недійсним та зобов'язання повернути майно

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Одеської області (далі - Прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі - Позивач) з позовом до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (далі - Відповідач-1) та Фізичної особи-підприємця Юрочкіна Петра Миколайовича (далі - Відповідач-2) про: 1)визнання недійсним договору оренди комунального майна - берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 м2, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга протизсувних споруд, між буною №3 та буною №4 (район пляжу "Ланжерон"), укладений 25.04.2014 між Відповідачами шляхом підписання сторонами удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14 від 24.04.2014; 2) зобов'язання Відповідача-2 повернути Позивачу комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 м2, що розміщена в м.Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга протизсувних споруд, між буною №3 та буною №4 (район пляжу "Ланжерон").

В обґрунтування позовних вимог Прокурор зазначив, що спірний договір є удаваним правочином та укладений з метою приховати інший договір - оренди комунального майна. Так, Відповідач-2 внаслідок укладення спірного договору фактично отримав право користування комунальним майном - берегозахисною спорудою в обхід порядку, встановленого Законом України "Про оренду державного та комунального майна" та Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" - без проведення конкурсу, оцінки майна, прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування тощо.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.07.2017, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 20.11.2017, у позові відмовлено повністю. Судові рішення суду мотивовані тим, що спірний правочин вчинено Відповідачем-1 в межах наданих повноважень з метою забезпечення належного технічного стану берегозахисної споруди. Спірний договір є змішаним і містить елементи договорів про спільну діяльність та підряду.

В той же час, спірний договір не має ознак договору оренди, оскільки не містить визначених чинним законодавством істотних умов для вказаного виду договору. Надання умовами спірного договору Відповідачу-2 права користування бетонованим майданчиком, який є складовою підпірної стіни, та буною №4 само по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним, як удаваного. Більше того, має місце пряма законодавча заборона на передачу в оренду гідротехнічних захисних споруд.

Суди дійшли висновку, що спірний договір відповідає вимогам законодавства та інтересам держави, тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Відповідно, немає правових підстав і для задоволення похідної позовної вимоги про зобов'язання Відповідача - 2 повернути майно Позивачу.

Під час підготовки до касаційного розгляду даної справи № 916/933/17 колегією суддів виявлено постанову Верховного Суду від 03.04.2018 у справі №916/940/17 за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до 1) Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради; 2) Фізичної особи-підприємця Сердюченка Юрія Анатолійовича про визнання недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин, зобов'язання повернути комунальне майно. Дану постанову ухвалено Верховним Судом у справі з подібними правовідносинами.

У справі №916/940/17 причиною виникнення спору стало питання щодо підстав для визнання недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин і зобов'язання повернути комунальне майно.

Колегія суддів Касаційного господарського суду у справі №916/940/17 погодилась з висновком попередніх судових інстанцій, що оспорюваний договір не містить усіх істотних умов договору оренди комунального майна. Крім того, не підтверджено й передачі в оренду самого об'єкта, оскільки відсутній акт приймання-передачі берегозахисних споруд між відповідачами, а умова щодо страхування майна не може бути доказом укладення сторонами договору оренди, оскільки чинне законодавство не забороняє страхування об'єктів при укладенні сторонами договорів про спільну діяльність.

На думку суду, аналіз умов оспорюваного договору свідчить про укладення відповідачами договору, який за своєю правовою природою є змішаним договором про спільну діяльність та підряду і відповідає положенням статей 837, 1130, 1131 ЦК України та загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 6 ЦК України, а також свідчить про відсутність у ньому умов, притаманних правовідносинам оренди комунального майна.

Оспорюваним договором чітко визначено мету його укладення - спільна діяльність по створенню умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря у місті Одесі і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані.

Необхідність утримання у належному технічному стані берегозахисних схилоукріплювальних споруд, поточний і капітальний ремонт цих споруд передбачено у Правилах експлуатації споруд інженерного захисту територій населених пунктів від зсувів та обвалів (далі - Правила), затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 18.02.2013 № 56.

Враховуючи викладене, суди дійшли висновку, що для досягнення вказаних цілей сторонами й було укладено договір, за яким сторони повинні були досягти мети зі створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря у місті Одесі і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані. При цьому в результаті виконання сторонами умов договору Управління забезпечує виконання покладених на нього Положенням завдань та функцій.

Верховний Суд у справі № 916/940/17 погодився з відхиленням судами попередніх інстанцій доводів Прокурора про те, що сторони при укладенні договору фактично уклали договір оренди комунального майна.

Колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду від 03.04.2018 щодо застосування у подібних правовідносинах статей 837, 1130, 1131 ЦК України стосовно відповідності спірного договору їх вимогам, а також Правилам експлуатації споруд інженерного захисту територій населених пунктів від зсувів та обвалів, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 56 від 18.02.2013, оскільки у даній справі не підлягають застосуванню норми статей 837, 1130 і 1131 ЦК України, а також Правила. Водночас, у даній справі слід застосувати норми статей 203, 215, 235, 776 ЦК України, а також Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні" та "Про оренду державного та комунального майна", з огляду на таке.

Зі змісту спірного договору вбачається, що Відповідач-2 фактично отримав право користування комунальним майном - берегозахисною спорудою у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 м2, як складової підпірної стіни, між бунами №3 і №4, а також у вигляді буни №4 (додатковий договір від 12.04.2016) для здійснення підприємницької діяльності (надання платних послуг оздоровчо-пляжного сервісу, пункт 2.4.1 договору).

Отже, правочин, який вчинено сторонами, спрямовано на приховання іншого правочину - договору найму (оренди) нерухомого комунального майна, який сторони насправді вчинили, тобто спірний договір є удаваним правочином згідно з частиною першою статті 235 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 235 ЦК України в разі, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, до спірного правочину слід застосувати правила, передбачені для договору найму (оренди) комунального майна, врегульовані положеннями Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (далі - Закон).

Статтею 5 Закону визначено, що орендодавцями майна, яке перебуває у комунальній власності, є органи, уповноважені органами місцевого самоврядування управляти майном.

Відтак, суди попередніх інстанцій не врахували, що за спірним договором Відповідач-1 фактично передав у користування Відповідачу-2 об'єкт комунальної власності, хоча за законодавством України така правомочність належить лише власнику - територіальній громаді, від імені та в інтересах якої діє Позивач (стаття 10 Закону України "Про місцеве самоврядування"). Проте Позивач не уповноважував Відповідача-1 укладати угоди щодо передачі в оренду об'єктів комунального майна, яким є берегозахисна споруда у вигляді бетонованого майданчика, як складової підпірної стіни, між бунами №3 і №4, а також у вигляді буни №4.

Отже, всупереч наведеним вимогам спірний договір, який за своєю правовою природою є договором оренди, укладено неуповноваженою особою, на що посилається Прокурор.

Одночасно статтями 9, 10, 11 Закону передбачено порядок укладення договорів оренди комунального майна та істотні умови таких договорів. Так, укладенню договору оренди комунального майна передує оцінка вартості майна, а однією з істотних його умов є орендна плата, яка визначається з урахуванням оцінки та повинна бути визначена виключно в грошовій формі.

Проте вказаний порядок при укладенні спірного договору дотримано не було, оцінка вартості майна не проводилась, істотні умови договору оренди комунального майна не визначались.

Більше того, в силу імперативних приписів статті 4 Закону об'єкт спірного договору - берегозахисна гідроспоруда взагалі не може бути об'єктом оренди.

Суди попередніх інстанцій припустились помилки при визначенні правової природи спірного договору, безпідставно дійшовши висновку про наявність у ньому елементів договору підряду. Так, за приписами статті 837 ЦК України підрядні роботи виконуються підрядником за плату, а підрядник не набуває права користування об'єктом договору, тоді як за умовами спірного договору відповідач-2 виконує ремонтні роботи за власний рахунок на безповоротній основі та має право користуватися відремонтованим майном. Вказане підпадає під ознаки ремонту орендарем об'єкта оренди, що врегульовано статтею 776 ЦК України та статтею 181 Закону.

Таким чином, спірний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним згідно з вимогами статей 203, 215 ЦК України.

Відповідна правова позиція щодо ознак удаваного правочину наведена в постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 у справі № 910/24844/14. Таку ж позицію викладено у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №916/954/17.

Частиною 2 статті 302 ГПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.

Оскільки колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування наведених вище норм права у подібних правовідносинах, викладеного Верховним Судом у справі №916/940/17, яка розглядалася колегією суддів Касаційного господарського суду, що входить до складу іншої палати (судової палати для розгляду справ щодо захисту прав інтелектуальної власності‚ а також пов'язаних з антимонопольним та конкурентним законодавством), дана справа № 916/933/17 підлягає передачі на розгляд об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду згідно з частиною 2 статті 302 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 234, 235, ч. 2 ст. 302 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справу № 916/933/17 за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до 1) Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради; 2) Фізичної особи-підприємця Юрочкіна Петра Миколайовича про визнання договору недійсним та зобов'язання повернути майно.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий Суховий В.Г.

Судді Берднік І.С.

Міщенко І.С.