ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"27" квітня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/3269/17

Господарський суд Одеської області у складі судді Демешина О. А., при секретарі судового засідання Заболотній Я. О., розглянувши справу № 916/3269/17

за позовом: Фізичної особи-підприємця Ніколаєвої Ірини Валентинівни (65015, АДРЕСА_1 ідент.номер НОМЕР_1)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Лісогорські Ігоря Феліксовича (65000, АДРЕСА_2)

про: визнання права власності

з підстав оспорювання відповідачем цього права

Представники сторін:

від позивача: Ніколаєва І.В. - паспорт, Сєнов Б.О. - довіреність

від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ: 28.12.2017 року Фізична особа-підприємець Ніколаєва Ірина Валентинівна (далі - позивач) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Лісогорські Ігоря Феліксовича (далі - відповідач) про визнання права власності на два 20-ти футових контейнера, які розташовані та території ТОВ „Промтоварний ринок" КП № 3 ТСК 22 на торгівельному місці № 1409.

02.01.2018 року суд залишив позов без руху.

22.01.2018 року суд відкрив провадження по справі, ухвалив розглядати справу за правилами загального позовного провадження

Копії ухвал направлялись Відповідачу за адресою місця проживання та повернулись до суду з відміткою: „за закінченням терміну зберігання". Тому, за приписами ч. 7 ст. 120 ГПК України Відповідач вважається повідомленим належним чином про відкриття провадження по справі.

На підставі ч. 9 ст. 165 ГПК України у зв'язку із ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 26.03.2018 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

В С Т А Н О В И В :

Як зазначає ФОП Ніколаєва І.В. в позовній заяві, нею разом із своїм цивільним чоловіком ОСОБА_4 придбали у період з 1994 року по 1996 року контейнери №№ 84, 485 на 1-й контейнерній ділянці, №№ 1035, 3514, 8514 на 2-й контейнерній ділянці, і № 1409 на 3-й контейнерній ділянці ТОВ «Промтоварний ринок».

Позивач стверджує, що Всі контейнера були придбані за її рахунок. Після того як Позивач та ОСОБА_4 розійшлися, за Позивачем залишився 20-ти футовий контейнер №1409. Позивач вважає, що її право власності на спірне майно порушено Відповідачем, оскільки приватний нотаріус Філімонова Г.В. 27.04.2016 року посвідчила право власності Лісогорскі І.Ф. на 2 контейнера, не дивлячись на два не знятих арешти вказаних контейнерів ухвалами Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.04.2013 року у справі № 1515/3885/2012 та від 27.09.2013 року у справі № 504/559/13-ц.

Крім того, як стверджує ФОП Ніколаєва І.В., відповідач звертався до Комінтернівського суду Одеської області з позовом до неї про визнання права власності на вищевказані контейнери.

Тобто, позивач вважає, що її право власності на два 20-ти футових контейнера, які розташовані та території ТОВ „Промтоварний ринок" КП № 3 ТСК 22 на торгівельному місці № 1409 оспорюється та не визнається відповідачем і, тому, на підставі ст.392 ЦК України просить визнати за нею право власності на ці контейнери.

Крім вказаного, в якості правових підстав позову, Позивач посилається на статті 41, 55 Конституції України та ст. 321 ЦК України.

Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного:

Як зазначалось вище, позовні вимоги ФОП Ніколаєвої Ірини Валентинівни ґрунтуються на застосуванні приписів статей 41, 55 Конституції України та статей 321, 392 ЦК України.

Статтею 41 Конституції України, серед іншого, встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 392 ЦК України, якою позивач обґрунтовує свої вимоги про визнання права власності на спірні контейнери, встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається з позовної заяви, позивач вважає, що Фізичною особою-підприємцем Лісогорскі Ігорем Феліксовичем оспорюється та не визнається право власності позивача на два 20-ти футових контейнера, які розташовані та території ТОВ „Промтоварний ринок" КП № 3 ТСК 22 на торгівельному місці № 1409.

Так, у Листі Верховного суду України від 01.04.2015 року „Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111 16 ГПК України, за II півріччя 2014 р." вказано:

„За змістом наведеної норми права (ст.392 ЦК України) позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Передумовою для застосування положень ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права."

Тобто, з аналізу статті 392 ЦК України витікає, що суд може визнати за особою право власності на майно за наявності двох незалежних одна від одної умов:

1. Позивач є власником майна, але це право оспорюється та не визнається іншою особою.

2. Позивачем втрачено правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності на це майно.

Главою 24 Цивільного кодексу України врегулювані питання набуття права власності.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

ФОП Ніколаєвою І.В. до матеріалів справи не надано доказів набуття нею, у встановленому законом порядку, права власності на два 20-ти футових контейнера, які розташовані та території ТОВ „Промтоварний ринок" КП № 3 ТСК 22 на торгівельному місці № 1409, зокрема - будь-якого правочину, яким було б підтверджено набуття позивачем права власності ці контейнери (договору купівлі-продажу, договору дарування, договору міни тощо), з доказами виконання такого правочину (платіжні доручення, квитанції по оплаті за спірне майно, акти прийому-передачі тощо). Тим більше, що в позові зазначається про придбання позивачем контейнерів за власний рахунок, але без підтвердження цієї обставини належними доказами.

Таким чином, за відсутності підтвердження існування у ФОП Ніколаєвої І.В. права власності на спірні контейнери, яке ніби-то оспорюється відповідачем, у позивача відсутні правові підстави для судового захисту такого неіснуючого права, в порядку ст.392 ЦК України.

Щодо іншої підстави можливості визнання права власності через втрату правовстановлюючого документа, то суд зазначає, що такі підстави в позовній заяві не вказувались. Крім того, позивач взагалі не веде мову про існування такого документа, з зазначенням конкретного найменування та реквізитів.

Тобто, з підстав втрати правовстановлюючого документа, відповідно до ст.392 ЦК України, право власності за позивачем на спірні контейнери, також, не може бути визнано.

Згідно 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Частиною першою статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги недоведеність позивачем своїх позовних вимог, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236-240 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в порядку ст.ст.256-259 ГПК України .

Повний текст рішення складено 27.04.2018р.

Суддя О.А. Демешин