ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 18/5009/7393/11

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю.Я. - головуючого, Дроботової Т.Б., Пількова К.М.,

розглянувши без виклику учасників справи заяву Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" про перегляд Верховним Судом України рішення Господарського суду Запорізької області від 01.02.2012 (суддя Носівець В.В.), постанови Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 (головуючий - Склярук О.І., судді Геза Т.Д., Ушенко Л.В.) та постанови Вищого господарського суду України від 08.02.2017 (головуючий - Вовк І.В., судді Карабань В.Я., Ковтонюк Л.В.) у справі

за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до 1) Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області,

2) Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Комунального підприємства "Бердянське бюро технічної інвентаризації"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2, - Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"

про визнання недійсним та скасування п.4.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради, визнання права власності держави в особі Фонду державного майна України на об'єкти нерухомості та витребування майна із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2011 року до господарського суду Запорізької області звернувся заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - ФДМУ) з позовом до Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області (далі - Виконком) і приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" (далі - ПрАТ "Приазовкурорт") про визнання недійсним та скасування пункту 4.10 рішення Виконкому №219 від 21.04.2005 "Про оформлення права власності", визнання права власності держави в особі Фонду державного майна України на об'єкти нерухомості (балансоутримувач - Санаторій "Бердянськ") закритого акціонерного товариства "Приазовкурорт" (далі - ЗАТ "Приазовкурорт"), розташовані за адресою: Запорізька область, м.Бердянськ, вул. Котляревського, буд. 33, що складаються з основної будівлі "А", гаража "Б", альтанки "В", замощення І, хвіртки №1, воріт №2, паркану №3 (далі - спірне майно), витребування спірного майна з чужого незаконного володіння ПрАТ "Приазовкурорт" і повернення у власність держави в особі ФДМУ.

Позовна заява обґрунтовується порушенням права власності держави України на спірне майно у зв'язку з прийняттям Виконкомом зазначеного рішення в частині пункту 4.10 з недодержанням порядку відчуження державного майна та за відсутності згоди уповноваженого органу - ФДМУ.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 01.02.2012, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 08.02.2017, позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані посиланням на статті 5, 16, 21, 261, 267, 268, 392, 387, 393 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та статті 30, 59Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", з урахуванням яких суди дійшли висновку про те, що спірне майно, яке було передано до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", належить до державної власності, тому ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", не набувши на законних підставах права власності на спірне майно, не мало права без згоди ФДМУ передавати його у власність ЗАТ "Приазовкурорт", а відповідна згода ФДМУ відсутня. При цьому апеляційним судом відхилено клопотання ПрАТ "Приазовкурорт" про застосування позовної давності з підстав відсутності пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки передача спірного майна у відання Федерації незалежних профспілок України не призводила до зміни форми власності спірного майна, яке як було так і залишилося у державній власності, внаслідок чого про порушене право саме з боку відповідачів по цій справі ФДМУ дізнався лише після проведення у 2011 році прокуратурою відповідної перевірки.

ПрАТ "Приазовкурорт" у заяві про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 08.02.2017 з підстав, передбачених пунктами 1 і 3 частини 1 статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) в редакції, чинній до 15.12.2017, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції статей 257, 261, 267 ЦК у подібних правовідносинах і невідповідність зазначеної постанови викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 01.02.2012, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 і постанови Вищого господарського суду України від 08.02.2017 та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

На обґрунтування неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права ПрАТ "Приазовкурорт" надало копію постанови Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі №17/108-11/24 та копію постанови Вищого господарського суду України від 02.11.2017 у справі №922/2428/16, у яких, на думку заявника, суди, застосувавши до спірних правовідносин ті ж самі норми матеріального права, дійшли протилежного висновку, щодо визначення початку перебігу позовної давності при зверненні прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Ухвалою Верховного Суду від 07.02.2018 допущено справу №18/5009/7393/11 до провадження Касаційного господарського суду та відкрито провадження за заявою ПрАТ "Приазовкурорт" про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 08.02.2017 у цій справі.

15.03.2018 Касаційний господарський суд ухвалив здійснити перегляд постанови Вищого господарського суду України від 08.02.2017 у письмовому провадженні.

Розглянувши вказану заяву та додані матеріали, обговоривши її доводи, дослідивши оскаржувану постанову з підстав, що заявлені, Суд вважає, що заяву ПрАТ "Приазовкурорт" слід задовольнити частково з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що пунктом 4.1 рішення Виконкому №219 від 21.04.2005 оформлено право власності ЗАТ "Приазовкурорт" на спірне майно.

29.04.2005 на підставі оспорюваного рішення Виконком видав ЗАТ "Приазовкурорт" свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №470097.

Відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР від 23.04.1960 №606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" усі діючі госпрозрахункові санаторії (згідно з додатком до постанови № 606), будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язане було передати у строк до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок із метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з пунктом 2 постанови №606 майно передавалося профспілковим організаціям у відання, до переліку цього майна було включено санаторій "Бердянськ" (Запорізька область).

Указом Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 №1452-XII "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" та Законом України від 10.09.1991 №1540-XII "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990 №506 "Про захист суверенних прав власності Української РСР" введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

20.06.2002 на загальних зборах закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофздоровниця" було прийнято рішення про створення ЗАТ "Приазовкурорт" і внесення спірного майна в якості вкладу учасника до статутного капіталу цього товариства.

Також судами було встановлено, що внаслідок передачі майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, форма власності переданого майна не змінилася, останнє так і залишилося державним.

Судові рішення попередніх інстанцій, якими позов задоволено повністю, мотивовані тим, що спірне майно було створено до 1990 року та передано ЗАТ "Приазовкурорт" у складі цілісного майнового комплексу без згоди держави в особі ФДМУ, тому спірне майно є державною власністю, а оспорюване рішення прийнято Виконкомом з порушенням вимог закону та інтересів держави як власника майна.

Водночас, вирішуючи питання позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК позовна давність не поширюється на позови прокуратури, пред'явлені від імені держави і спрямовані на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції, з яким погодився Вищий господарський суду України, вважаючи невірним висновок суду першої інстанції про непоширення позовної давності на заявлені у цій справі вимоги, зазначив, що положення пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави, а з огляду на статус держави та її органів, як суб'єкта владних повноважень, вказане положення цивільного законодавства не поширюється на позови прокуратури, які пред'явлені від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Якщо у передбачених законом випадках з позовами до господарського суду звертається прокурор, який не є позивачем, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. Натомість суд встановив, що ФДМУ не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушене право з боку відповідачів (ПрАТ "Приазовкурорт" та Виконком Бердянської міськради) позивач дізнався лише після проведення у 2011 році прокуратурою відповідної перевірки, а не у 1997 році, приймаючи участь у розгляді справи №137/7 (рішення Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997) чи складаючи Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України.

Колегія суддів зауважує, що надана заявником для порівняння копія постанови Вищого господарського суду України від 02.11.2017 у справі №922/2428/16 не може вважатися прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих же норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки предметом позову Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області до товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничої фірми "Полюс-Н" є визнання недійсним укладеного між сторонами договору оренди нежитлового приміщення та зобов'язання відповідача звільнити їх і повернути орендодавцю. Як наслідок предмет, підстави позову, фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, як і їх матеріально-правове регулювання у справі №18/5009/7393/11 та у справі №922/2428/16 є різними, що виключає неоднакове застосування Вищим господарським судом України одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Разом з тим, у наданій для порівняння постанові від 18.10.2017 у справі №17/108-11/24 Верховний Суд України, скасовуючи постанову Вищого господарського суду України від 03.08.2016 і залишаючи в силі постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності, висловив правову позицію про те, що дія положень закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист інтересів держави, зокрема в особі ФДМУ. Закон не наділяє прокурора повноваженнями порушувати питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду. При зверненні до суду з позовом в інтересах держави в особі ФДМУ прокурор заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності, проте ФДМУ, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушував, а також не надав доказів поважності причин пропуску звернення до суду. Натомість суд касаційної інстанції зазначені положення законодавства не врахував і фактично наділив прокурора статусом самостійного позивача та помилково дійшов висновку, що відлік позовної давності розпочався з 2011 року - з моменту виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту відсутності у Циблівської сільської ради повноважень щодо оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна.

Таким чином, йдеться про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права (статті 257, 261, 267, 268 ЦК) у подібних правовідносинах.

Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права та забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні норм права, про які йдеться у заяві, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду виходить з наступного.

У справі №18/5009/7393/11, яка розглядається Судом, предметом позову є вимоги про визнання недійсним та скасування пункту 4.10 рішення Виконкому №219 від 21.04.2005 "Про оформлення права власності", визнання права власності держави в особі ФДМУ на об'єкти нерухомості санаторію "Бердянськ" ЗАТ "Приазовкурорт", розташовані за адресою: Запорізька область, м.Бердянськ, вул. Котляревського, буд. 33, що складаються з основної будівлі "А", гаража "Б", альтанки "В", замощення І, хвіртки №1, воріт №2, паркану №3, витребування їх з чужого незаконного володіння ПрАТ "Приазовкурорт" і повернення у власність держави в особі ФДМУ.

Положеннями статті 15 ЦК закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 статті 2 ЦК передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із зазначених органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом положень статті 2 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до положень частин 2, 4 статті 29 ГПК (у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), ЦК визначено як позовну давність (стаття 256 ЦК).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), перебіг якої відповідно до частини 1 статті 261 ЦК починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі ФДМУ, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі №3-23гс14, від 25.03.2015 у справі №11/163/2011/5003, від 22.03.2017 у справі №5004/2115/11, від 07.06.2017 у справі №910/27025/14.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що відповідно до Постанови Верховної Ради України від 01.11.1996 №461/96-ВР "Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови Верховної Ради України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" ФДМУ доручено провести інвентаризацію майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР станом на 24 серпня 1991 року і подати Верховній Раді України перелік суб'єктів, у володінні яких перебуває це майно. На виконання цієї постанови ФДМУ було складено Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 перебували у віданні Федерації незалежних профспілок України (колишньої Укрпрофради), до якого за порядковим номером 189 було включено санаторій "Бердянськ".

Незважаючи на викладене та всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором позову ФДМУ не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

При зверненні до суду з позовом в інтересах держави в особі ФДМУ прокурор заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності, проте ФДМУ, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушував, оскільки вважав, що цей строк не порушено, доказів поважності причин пропуску звернення до суду не надав.

Натомість суди апеляційної та касаційної інстанцій зазначених положень законодавства не врахували та дійшли висновку, що відлік позовної давності розпочався з 2011 року - із моменту виявлення прокуратурою під час проведення перевірки відсутності у Федерації незалежних профспілок України повноважень щодо оформлення права власності на спірний майновий комплекс.

Суд першої інстанції, відхиляючи заяву ПрАТ "Приазовкурорт" про застосування позовної давності, взагалі виходив із того, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК (у редакції, чинній до 15.01.2012) позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Проте положення пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК не поширювалися на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК щодо загальної позовної давності, і на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Колегія суддів враховує, що наведена правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №32/5009/5385/11, від 10.04.2018 у справі №11/5009/7731/11 та від 11.04.2018 у справі №30/5009/7730/11.

Крім того, слід зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16).

Отже, у порушення вимог статей 261, 268 ЦК та правової позиції Верховного Суду України, наведеної у постанові від 18.10.2017 по справі №17/108-11/24, суди у справі, що розглядається, дійшли помилкового висновку щодо початку перебігу позовної давності, відтак, неправильно застосували наслідки спливу позовної давності, передбачені статтею 267 цього Кодексу.

Таким чином, у справі, що розглядається, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність пропуску ФДМУ строку позовної давності є передчасним.

За таких обставин, суд допустив неоднакове і помилкове застосування норм матеріального права, подальші висновки судів про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог є передчасними, тому ухвалені судові рішення у справі підлягають скасуванню.

Статтями 32-34, 43, 84 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017, встановлено обов'язковість встановлення судом при вирішенні спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при розгляді справи.

Відповідно до частини 1 статті 11123 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017, Верховний Суд України розглядає справи за правилами, визначеними розділом XII1 цього Кодексу, тобто за правилами перегляду судових рішень у касаційному порядку, тоді як згідно імперативних вимог частини 2 статті 1117 цього Кодексу суд касаційної інстанції не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи перешкоджає ухваленню нового рішення, тому справа №18/5009/7393/11 підлягає передачі на розгляд до Господарського суду Запорізької області.

Керуючись пунктом 1 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017), статтями 11123- 11128 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017), Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Заяву Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 08.02.2017 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Запорізької області від 01.02.2012, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 та постанову Вищого господарського суду України від 08.02.2017 у справі №18/5009/7393/11 скасувати.

3. Справу №18/5009/7393/11 направити на розгляд до Господарського суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Ю.Я. Чумак

Судді: Т.Б. Дроботова

К.М. Пільков