КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2018 р. Справа№ 910/17326/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед-1»

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2017

у справі № 910/17326/17 (суддя Якименко М.М)

за позовом Дитячої клінічної лікарні №7 Печерського району м. Києва

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед-1»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про стягнення 69 915,49 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Дитяча клінічна лікарня №7 Печерського району м. Києва (надалі - ДКЛ №7) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед-1» (надалі - ТОВ «Діамед-1») про стягнення 69 915,49 грн, з яких 62 626,08 грн боргу по орендній платі, 6 186,57 грн боргу за спожиті комунальні послуги та експлуатаційні витрати, 146,89 грн штрафу, 38,14 грн пені, 917,81 грн інфляційних втрат, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань щодо їх сплати за договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №2301 від 05.12.2016.

У ході розгляду справи в суді першої інстанції суд прийняв до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача 82 651,21 грн, з яких 73 332,24 грн боргу по орендній платі, 6 907,17 грн боргу за спожиті комунальні послуги та експлуатаційні витрати, 2 199,96 грн штрафу, 211,84 грн пені.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.11.2017 у справі №910/17326/17 позов задоволено повністю, стягнуто з ТОВ «Діамед-1» на користь ДКЛ №7 73 332,24 грн боргу по орендній платі, 6 907,17 грн боргу за спожиті комунальні послуги та експлуатаційні витрати, 2 199,96 грн штрафу, 211,84 грн пені, 1 600,00 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач виконав свої зобов'язання за договором, надавши відповідачеві у тимчасове платне користування об'єкт оренди на обумовлений строк за відповідну плату, а відповідач, в порушення умов договору, не сплатив на користь позивача за період з 10.04.2017 по 10.10.2017 орендну плату, спожиті комунальні та експлуатаційні витрати; факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований, у зв'язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Діамед-1» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт зазначав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт наявності заборгованості зі сплати комунальних послуг, у зв'язку з відсутністю у матеріалах справи будь-яких укладених між сторонами договорів на їх відшкодування. Разом з тим, до апеляційної скарги відповідачем додано копію договору про відшкодування експлуатаційних витрат та комунальних послуг №853-1Е від 10.01.2017, вказуючи, що судом першої інстанції не було досліджено даний договір та в порушення норм процесуального права розглянуто вимоги позивача, які виникли з двох різних правочинів, проте за які сплачено один судовий збір.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 та від 02.02.2018 колегією суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я. апеляційну скаргу ТОВ «Діамед-1» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2017 у справі № 910/17326/17 було залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків, встановлених при поданні апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2018 поновлено ТОВ «Діамед-1» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Діамед-1», встановлено ДКЛ №7 та Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2017 у справі №910/17326/17.

Позивач та третя особа скористалися правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач та третя особа вказували на те, що відповідач виконував зобов'язання зі сплати комунальних послуг та відшкодування експлуатаційних витрат у відповідності до умов договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №2301 від 05.12.2016, що підтверджується відповідними актами розрахунків, підписаними сторонами. Однак, з огляду на те, що відповідач не ставив під сумнів той факт, що платежі проводились згідно вказаного договору, такі документи не були залучені до матеріалів справи, хоча судом першої інстанції оглядалися.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 розгляд апеляційної скарги ТОВ «Діамед-1» призначено на 26.03.2018.

16.03.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про залучення документів по справі, а саме, копії договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №853-1 від 25.01.2016 (нова редакція договору №853 від 21.11.2012).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2018, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, в судовому засіданні було оголошено перерву до 23.04.2018.

20.04.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ТОВ «Діамед-1» надійшли заперечення на пояснення представників позивача та третьої особи, надані у судовому засіданні 26.03.2018, в яких представник відповідача наголошував на тому, у разі відсутності укладеного між сторонами договору на відшкодування комунальних послуг та експлуатаційних витрат, відсутні правові підстави для їх нарахування та стягнення з відповідача. Також, апелянт звертав увагу, що у виставлених рахунках на оплату позивачем вказувались різні правові підстави для сплати або взагалі такі не зазначалися.

Розпорядженням уповноваженої особи Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 № 09.1-08/1052/18, у зв'язку з перебуванням судді Дикунської С.Я., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) на лікарняному, сформовано судову колегію у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 апеляційну скаргу ТОВ «Діамед-1» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2017 у справі №910/17326/17 прийнято до провадження вищевказаним складом суду.

У судовому засіданні 23.04.2018 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2017 у справі №910/17326/17 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представники позивача та третьої особи вимоги апеляційної скарги не визнали, доводи, на яких вона ґрунтується вважають безпідставними, а судове рішення законним, у зв'язку з чим просили залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

23.04.2018 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 05.12.2016 між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (у тексті договору - орендодавець), ДКЛ №7 (у тексті договору - підприємство-балансоутримувач) та ТОВ «Діамед-1» (у тексті договору - орендар) укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №2301 (далі - договір), за умовами якого (п.1.1. договору) орендодавець на підставі затвердженого орендодавцем протоколу засідання конкурсної комісії з питань оренди майна територіальної громади м. Києва від 09.11.2016 № 22 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Професора Підвисоцького, 4, літ. Б, загальною площею 18,30 кв. м. для розміщення аптеки, що реалізує готові ліки (далі - об'єкт).

Об'єктом оренди є нежитлове приміщення загальною площею 18,30 кв. м на 2 поверсі, згідно з викопіюванням з поповерхового плану, що складає невід'ємну частину цього договору (п. 2.1. договору).

Відповідно до п. 3.1. договору орендна плата визначена за результатами конкурсу, затвердженими від 09 листопада 2016 року, і становить без ПДВ 524,59 грн за 1 кв. м орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку листопад 2016 року 9 600,00 грн.

Згідно з п. 3.2. договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України.

Орендна плата сплачується орендарем на рахунок підриємства-балансоутримувача, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі (п. 3.6. договору).

Відповідно до п. 3.7. договору орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця.

Оплата комунальних послуг, витрат на утримання прибудинкової території, вартість послуг по ремонту і технічному обслуговуванню інженерного обладнання та внутрішньобудинкових мереж, ремонту будівлі, у т.ч. покрівлі, фасаду, вивіз сміття тощо, компенсацію витрат підриємства-балансоутримувача за користування земельною ділянкою не входить до складу орендної плати (п. 3.9. договору).

Згідно з п. 4.2.4. договору орендар зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі.

Пунктом 4.2.13. договору передбачено, що орендар зобов'язаний самостійно сплачувати вартість фактично спожитих комунальних послуг постачальникам таких послуг, які надаються за окремими договорами, укладеними орендарем з цими організаціями (водопостачання, каналізація, газ, електрична та теплова енергія, вивіз сміття і т.п.), за тарифами, які у встановленому законодавством порядку відшкодовують повну вартість їх надання.

У разі відсутності можливості укладання прямих договорів з підприємствами-постачальниками послуг (водопостачання, газ, теплова енергія та ін.), орендар відшкодовує витрати підприємства-балансоутримувача за надані послуги у відповідності до окремо укладених договорів, на підставі даних обліку (лічильників).

Відповідно до п. 4.2.14. договору орендар зобов'язаний самостійно сплачувати на підставі договору з підприємством-балансоутримувачем, пропорційно орендованій площі, частку витрат на утримання прибудинкової території, на ремонт покрівлі, фасаду, вивіз сміття тощо, послуг по технічному обслуговуванню інженерного обладнання, внутрішньобудинкових мереж та компенсацію витрат підриємства-балансоутримувача за користування земельною ділянкою.

Згідно з п. 9.1 договору останній є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє до 03.12.2019.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем та орендодавцем передано, а відповідачем прийнято об'єкт оренди за договором, що підтверджується підписаним між сторонами Актом приймання-передачі нерухомого майна від 05.12.2016 (а.с. 20).

Проте, за твердженням позивача, в порушення умов договору відповідач своїх зобов'язань зі сплати орендної плати, відшкодування експлуатаційних витрат та комунальних послуг не виконав, у зв'язку з чим ДКЛ №7 звернулася з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а доводи скаржника вважає частково обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами у даній справі, суд першої інстанції правильно визначив, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором оренди (найму), за яким, відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 283 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. 5 ст. 762 ЦК України).

Частинами 1, 4 ст. 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Частиною 2 ст. 19 вказаного закону визначено, що методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об'єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об'єктів, що перебувають у державній власності.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу положень статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами були складені та підписані акти-розрахунки про нарахування орендареві суми орендної плати (а.с. 45, 49, 53), згідно з якими орендна плата, що підлягала сплаті орендарем становила:

- за січень 2017 року (перерахунок) - 705,83 грн;

- за квітень 2017 року - 10 068,92 грн;

- за травень 2017 року - 10 159,54 грн;

- за червень 2017 року - 10 291,61 грн.

Також позивачем було складено, підписано зі своєї сторони та направлено для підписання відповідачеві акти-розрахунки (а.с. 57-59, 61-65, 95), згідно з якими орендна плата, що підлягала сплаті орендарем становила:

- за липень 2017 року - 10 456,28 грн;

- за серпень 2017 року - 10 477,19 грн;

- за вересень 2017 року - 10 466,71 грн;

- за жовтень 2017 року - 10 676,04 грн.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на те, що відповідно до умов договору розмір орендної плати не залежить від підписання сторонами актів-розрахунків, а визначений за результатами конкурсу, затвердженими від 09.11.2016, і становить без ПДВ 524,59 грн за 1 кв. м орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку листопад 2016 року 9 600,00 грн, а за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць, колегія суддів встановила, що за період січень (перерахунок), квітень-вересень 2017 року відповідач був зобов'язаний сплатити на рахунок позивача 73 302,12 грн орендної плати.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3.7. договору орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця.

З огляду на те, що відповідачем не було сплачено на рахунок позивача орендну плату за період січень (перерахунок), квітень-вересень 2017 року, доказів протилежного сторонами не надано, колегія суддів дійшла висновку, що розмір заборгованості ТОВ «Діамед-1» перед ДКЛ №7 зі сплати орендної плати становить 73 302,12 грн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивачем при визначенні суми боргу було помилково враховано суму відшкодування податку на землю за жовтень 2017 року у розмірі 30,12 грн, оскільки відшкодування таких витрат відповідно до умов договору не включається до розміру орендної плати.

Враховуючи викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по орендній підлягає задоволенню частково у сумі 73 302,12 грн. У задоволенні іншої частини вказаної позовної вимоги, а саме, у стягненні 30,12 грн орендної плати необхідно відмовити.

Крім того, позивач стверджував, що у відповідача за період січень-вересень 2017 року утворилась заборгованість за спожиті комунальні послуги та експлуатаційні витрати у сумі 6 907,17 грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вказаної заборгованості позивачем надані лише акти узгодження вартості комунальних послуг, спожитих орендарем, які підлягають компенсації на загальну суму 4 384,97 грн, а саме:

- за водопостачання, водовідведення та електроенергію за березень 2017 року на суму 119,03 грн (а.с. 60);

- за теплову енергію за березень 2017 року на суму 1 567,24 грн (а.с. 47);

- експлуатаційні витрати за квітень 2017 року на суму 109,69 грн (а.с. 46);

- за теплову енергію за квітень 2017 року на суму 626,64 грн (а.с. 51);

- за водопостачання, водовідведення та електроенергію за квітень 2017 року на суму 107,78 грн (а.с. 48);

- експлуатаційні витрати за травень 2017 року на суму 109,69 грн (а.с. 50);

- за водопостачання, водовідведення та електроенергію за травень 2017 року на суму 103,67 грн (а.с. 52);

- за теплову енергію за травень 2017 року на суму 682,06 грн (а.с. 55);

- експлуатаційні витрати за червень 2017 року на суму 109,69 грн (а.с. 54);

- за водопостачання, водовідведення та електроенергію за червень 2017 року на суму 128,88 грн (а.с. 56);

- за теплову енергію за жовтень 2017 року на суму 596,18 грн (а.с. 96);

- експлуатаційні витрати за жовтень 2017 року на суму 109,69 грн (а.с.97);

- за водопостачання, водовідведення та електроенергію за жовтень 2017 року на суму 14,73 грн (а.с. 98).

При цьому, акти узгодження вартості комунальних послуг, спожитих орендарем, які підлягають компенсації за жовтень 2017 року на загальну суму 720,60 грн не підписані орендарем.

Таким чином, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується обов'язок відповідача сплатити позивачеві вартість спожитих комунальних послуг та відшкодувати експлуатаційні витрати лише на суму 3 664,37 грн згідно з підписаними обома сторонами актами узгодження вартості комунальних послуг, спожитих орендарем, які підлягають компенсації за період березень-червень 2017 року.

Водночас, колегія суддів частково відхиляє доводи апелянта про відсутність встановлених судом першої інстанції правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості зі сплати вартості спожитих комунальних послуг та відшкодування експлуатаційних витрат з огляду на наявність у матеріалах справи підписаних та скріплених печатками обох сторін актів узгодження вартості комунальних послуг, спожитих орендарем, які підлягають компенсації.

На переконання колегії суддів, відсутність окремо укладеного між позивачем та відповідачем договору не звільняє останнього від обов'язку відшкодувати фактично спожиті ним комунальні та експлуатаційні витрати балансоутримувачу, враховуючи погодження сторонами їх розміру згідно вищевказаними актами.

При цьому, додана скаржником до апеляційної скарги копія та оглянутий у судовому засіданні 26.03.2017 оригінал договору про відшкодування експлуатаційних витрат та комунальних послуг №853-1Е від 10.01.2017, не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому, обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, вказаний договір про відшкодування експлуатаційних витрат та комунальних послуг №853-1Е від 10.01.2017 не було надано відповідачем під час розгляду справи місцевим господарським судом, а в апеляційній скарзі не обґрунтовано та не надано доказів неможливості його подання суду першої інстанції з об'єктивних причин, у зв'язку з чим, в силу приписів ст. 269 ГПК України, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його прийняття як додаткового доказу у справі.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що з тексту вказаного договору вбачається, що його було укладено між Дитячою клінічною лікарнею №7 Печерського району м. Києва (у тексті договору - балансоутримувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діамед» (у тексті договору - орендар), назву якого в друкованому тексті у преамбулі та реквізитах договору було виправлено кульковою ручкою на «Діамед»-1 без здійснення сторонами відповідних застережень.

Крім того, у розділі 6 «Платіжні та поштові реквізити сторін» вказаного договору зазначено орендарем Товариство з обмеженою відповідальністю «Діомед» з кодом , тоді як відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Діамед-1» має .

Також з предмету вказаного договору вбачається, що балансоутримувач забезпечує надання комунальних послуг, обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, а також утримання прибудинкової території, орендар бере участь у витратах балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі, а саме, 10.10 кв.м, що використовується для розміщення об'єкту з продажу товарів дитячого асортименту.

Разом з тим, відповідно до умов укладеного між сторонами у даній справі договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №2301 від 05.12.2016 об'єктом оренди визначено приміщення площею 18,30 кв.м для розміщення аптеки, що реалізує готові ліки.

З пояснень керівника позивача та наданої ним копії договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №853-1 від 25.01.2016 (нова редакція договору №853 від 21.11.2012), укладеним між ДКЛ №7 та ТОВ «Діамед», слідує, що приміщення площею 10.10 кв.м. для розміщення об'єкту з продажу товарів дитячого асортименту орендується ТОВ «Діамед».

Отже, наданий відповідачем під час апеляційного розгляду справи договір про відшкодування експлуатаційних витрат та комунальних послуг №853-1Е від 10.01.2017 не можна вважати таким, що укладений ДКЛ №7 з ТОВ «Діамед-1».

Враховуючи викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті комунальні послуги та експлуатаційні витрати підлягає задоволенню частково у сумі 3 664,37 грн. У задоволенні іншої частини вказаної позовної вимоги, а саме, у стягненні 3 242,80 грн необхідно відмовити.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо сплати орендної плати, позивач заявив вимоги про стягнення пені, нарахованої на заборгованість відповідача за загальний період з 15.04.2017 по 31.10.2017, яка за розрахунком позивача складає 211,84 грн, а також 2 199,96 грн штрафу.

Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 №06/5026/1052/2011, від 09.04.2012 у справі № 20/246-08.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

При цьому, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», згідно з п. п. 1, 3 якого платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені за прострочку платежу, що встановлюється за згодою сторін, обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6.2 договору сторони погодили, що за несвоєчасну та не в повному обсязі сплату орендної плати та інших платежів на користь підриємства-балансоутримувача орендар сплачує на його користь пеню в розмірі 0,5 % від розміру несплачених орендних та інших платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Здійснивши перерахунок пені, виходячи зі ставки, що не перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України у визначений позивачем період нарахування, колегія суддів встановила, що її розмір є більшим ніж заявлено позивачем.

Разом з тим, з огляду на приписи ч. 2 ст. 238 ГПК України, відповідно до якої при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 211,84 грн пені.

Пунктом 6.2 договору сторони також погодили, що у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.

Враховуючи порушення відповідачем свого обов'язку зі сплати орендної плати за період, що становить більше трьох місяців, нарахування позивачем штрафу є правомірним, однак, у зв'язку з невірним визначенням позивачем суми заборгованості, колегія суддів встановила, що його розмір становить 2 199,06 грн (73 302,12 грн х 3%), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. В іншій частині вказаної позовної вимоги, а саме, у стягненні 0,90 грн штрафу необхідно відмовити.

При цьому, твердження скаржника про неправомірність стягнення штрафних санкцій, нарахованих на заборгованість за спожиті комунальні послуги та експлуатаційні витрати, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки з розрахунку позивача вбачається, що пеня та штраф були нараховані лише на суму боргу по орендній платі.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, а саме, стягнення з ТОВ «Діамед-1» на користь ДКЛ №7 Печерського району м. Києва 73 302,12 грн боргу по орендній платі, 3 664,37 грн боргу за спожиті комунальні послуги та експлуатаційні витрати, 2 199,06 грн штрафу, 211,84 грн пені. У задоволенні іншої частини позовних вимог, а саме, у стягненні 30,12 грн орендної плати, 3 242,80 грн боргу за комунальні послуги та експлуатаційні витрати та 0,90 грн штрафу має бути відмовлено.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє як безпідставні твердження апелянта про порушення місцевим господарським судом під час прийняття до розгляду позовної заяви ДКЛ №7 норм процесуального права, що на думку відповідача полягало, зокрема, в діях суду щодо об'єднання двох окремих вимог за двома різними правочинами, не перевіривши за яку саме вимогу було сплачено судовий збір.

Пунктом 2 частини 1 статті 164 ГПК України передбачено, що до апеляційної скарги додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Судовий збір відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Зокрема, пп. 2 п. 2 ч. 2 ст.4 цього Закону в редакції Закону України №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставки судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 163 ГПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується; у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства, при зверненні з позовною заявою до Господарського суду міста Києва ДКЛ №7 було правильно сплачено судовий збір у розмірі 1600,00 грн, виходячи з ціни позову, що становить суму усіх заявлених майнових вимог, а тому судом першої інстанції було правомірно прийнято дану позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-3 частини 1 статті 277 ГПК України, є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Колегія суддів, зважаючи на встановлене вище, вважає апеляційну скаргу ТОВ «Діамед-1» такою, що підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2017 у справі № 910/17326/17 - частковому скасуванню.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у відповідності до вимог статті 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед-1» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2017 у справі № 910/17326/17 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2017 у справі № 910/17326/17 скасувати частково.

3. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед-1» (02217, м. Київ, проспект Володимира Маяковського, будинок 26 А; ) на користь Дитячої клінічної лікарні №7 Печерського району м. Києва (01103, м. Київ, вул. Професора Підвисоцького, будинок 4Б; ) 73 302 (сімдесят три тисячі триста дві) грн 12 коп. боргу по орендній платі, 3 664 (три тисячі шістсот шістдесят чотири) грн 37 коп. боргу за спожиті комунальні послуги та експлуатаційні витрати, 2 199 (дві тисячі сто дев'яносто дев'ять) грн 06 коп. штрафу, 211 (двісті одинадцять) грн 84 коп. пені, 1 536 (одну тисячу п'ятсот тридцять шість) грн 00 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.»

4. Стягнути з Дитячої клінічної лікарні №7 Печерського району м. Києва (01103, м. Київ, вул. Професора Підвисоцького, будинок 4Б; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед-1» (02217, м. Київ, проспект Володимира Маяковського, будинок 26 А; ) 95 (дев'яносто п'ять) грн 09 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи № 910/17326/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.04.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

Г.А. Жук