РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.04.2018Справа № 910/2062/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

до Компанії «ЛАЗАР ЛІМІТЕД» (LAZAR LIMITED) (Leoforos Spyrou, Kyprianou 67, Kyriakides business center, 4003, Limassol, Cyprus/адреса для листування 01032, м. Київ, вул.. Саксаганського 120, оф. 602)

Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» (02091, м. Київ, Харківське шосе, 121)

про зобов'язання вчинити дії

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача-1: Демченко К.М.

від відповідача-2: Наїдко Л.В.

В судовому засіданні 25.04.2018, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Компанії «ЛАЗАР ЛІМІТЕД» та Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» про зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 (надалі - позивач) зазначає, що внаслідок недотримання письмової форми та в супереч Закону України «Про вищу освіту» між сторонами були укладені договори купівлі-продажу №2 та №3 від 12.11.2015, які підлягають визнанню недійсними. Крім того, позивач також просить суд визнати недійсним рішення загальних зборів засновників Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини», оформлене протоколом №2 від 12.11.2015, оскільки останнє було прийнято на підставі вищезазначених договорів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/2062/18. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 21.03.2018.

21.02.2018 через загальний відділ діловодства суду Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародна академія екології та медицини» (відповідач-2/Академія) подав відзив на позовну заяву, з додатками, відповідно до якого проти вимог заперечував з наступних підстав. Зокрема, відповідач -2 зазначає, що не відповідають дійсності доводи позивача щодо недотримання сторонами письмової форми договорів.

Так, 12.11.2015 між ОСОБА_1 та Компанією «ЛАЗАР ЛІМІТЕД» (надалі - відповідач-1/Компанія) було укладено договір № 2, а також між Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародна академія екології та медицини» та Компанією «ЛАЗАР ЛІМІТЕД» було укладено договір № 3. Вказані договори були підписані уповноваженими на це особами, зокрема від імені Компанії діяв громадянин України ОСОБА_6, який представляв інтереси даної юридичної особи на підставі довіреності виданої Компанією «ЛАЗАР ЛІМІТЕД» 05.01.2015, яка засвідчена службовцем окружної канцелярії м. Лімасол 07.01.2015 року. Оскільки, представлення інтересів юридичної особи на підставі довіреності передбачено, зокрема ст. 208 ЦК України, а відтак, представник який діє на підставі довіреності позбавлений права скріплювати печаткою юридичної особи договори. Також відповідач-2 зазначає, що відсутність на оспорюваних договорах печатки жодним чином не впливає на їх виконання сторонами, в тому числі і позивачем. Зокрема, позивачем було вчинено дії у вигляді участі в загальних зборах засновників (власників) Академії, які відбулися 12.11.2015 року, а саме: позивач приймав участь у голосуванні з питань порядку денного, підписав протокол № 2 від 12.11.2015, видав довіреність з метою подання документів для проведення державної реєстрації змін до відомостей, які містилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців. За доводами відповідача-2, вказані дії сторін свідчать що договори № 2 та № 3 від 12.11.2015 укладенні у відповідності до вимог чинного на момент укладення угод законодавства України та виконані сторонами у відповідності до домовленостей сторін. А відтак, відповідач-2 вказує, що позивачем в порушення приписів ст. 74, 162 ГПК України не зазначено та належним чином не обґрунтовано, яким саме нормам законодавства не відповідають оспорюванні ним правочини.

Крім іншого, відповідач-2 зазначає про необґрунтованість доводів позивача про не отримання Компанією письмової згоди Міністерства освіти і науки України в силу ст. 31 Закону України «Про вищу освіту», оскільки законодавством передбачено необхідність отримання дозволу іноземною юридичною особою лише на етапі утворення вищого навчального закладу, а не в процесі його подальшої діяльності.

Також відповідач-2 у відзиві вказує, що позивачем не доведено факту порушення права останнього, що є окремою підставою для відмови у позові. Відсутність порушення права позивача, підтверджується зокрема тим, що ОСОБА_1 уклавши оспорюванні договори, вчинив всі необхідні дії, спрямовані на їх виконання, що мало наслідком його участь у загальних зборах засновників (власників) Академії, а також особистого голосування позивачем при прийнятті відповідних рішень. Відповідач-2 звертає увагу на ту обставину, що як вбачається із оскаржуваного позивачем рішення, ОСОБА_1 не тільки приймав участь у голосуванні зі всіх питань порядку денного, а й пропонував загальним зборам затвердити новий перерозподіл часток в статутному капіталі Академії. Крім того, відповідач-2 повідомляє, що ОСОБА_1 обіймаючи посаду виконуючого обов'язки ректора Академії до 08.02.2017 не вчиняв жодних дій, спрямованих на невизнання таких правочинів. Також відповідачем-2 наведені свої міркування щодо дійсних підстав подання такого позову позивачем.

Ухвалою суду від 21.03.2018 р., у зв'язку з необхідністю належного повідомлення відповідача-1, зобов'язано позивача надати в строк до 11.04.2018 належним чином нотаріально завірені копії перекладу на грецьку мову ухвал господарського суду міста Києва від 27.02.2018 та 21.03.2018 у даній справі та позовної заяви з доданими до неї документами у двох примірниках. Підготовче засідання у справі було відкладено на 16.04.2018.

05.04.2018 через відділ діловодства суду надійшло клопотання про ознайомлення матеріалами справи адвоката Демченко К.М., який представляє інтереси Компанії «ЛАЗАР ЛІМІТЕД» на підставі договору № 04/08-17 про надання правової допомоги від 04.08.2017.

06.04.2018 позивачем подано супровідним листом документи на виконання вимог ухвали суду від 21.03.2018, що були зареєстровані відділом діловодства суду.

13.04.2018 представник відповідача-1 через відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, в якому проти вимог заперечував з підстав необґрунтованості позовних вимог та відсутності порушеного права позивача. Доводи викладені відповідачем-1 у відзиві є аналогічні доводам, викладеним у відзиві відповідача-2.

16.04.2018 представник відповідача-1 через відділ діловодства суду подав клопотання про проведення підготовчого засідання без участі уповноваженого представника, якому не заперечував про закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті зі повідомленням про дату та місце проведення.

У судовому засіданні 16.04.2018 судом надано час позивачу для ознайомлення з відзивом відповідача-1, встановлено строк для подачі відповіді на відзив та оголошено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання до 25.04.2018.

25.04.2018 позивач через загальний відділ діловодства суду подав відповідь на відзив, в якому зазначив про невідповідність оспорюваних договорів саме ст. 31 Закону України Про вищу освіту», оскільки на думку позивача, приписи даної норми стосується не лише утворення закладів алей і в процесі їх діяльності.

У судове засідання, призначене на 25.04.2018 з'явилися представники сторін, заяв клопотань не заявили та зазначили про можливість закриття підготовчого засідання та надали письмову про можливість розпочати слухання справи по суті.

У судовому засіданні 25.04.2018 з у рахуванням положення ч. 6 ст. 185 ГПК України оголошувалась протокольна ухвала про закриття підготовчого провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у той же день.

Судом заслухано пояснення представника позивача, який позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві та заперечення відповідачів, наведених у відзивах.

Дослідивши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що заклад вищої освіти - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.

Частиною 1 статті 27 цього Закону встановлено, що заклад вищої освіти як суб'єкт господарювання може діяти в одному із таких статусів: бюджетна установа; неприбутковий заклад вищої освіти;прибутковий заклад вищої освіти.

У приватному закладі вищої освіти його структура, склад, порядок роботи і повноваження органів управління, робочих і дорадчих органів, органів громадського та студентського самоврядування, наукових товариств, процедури обрання чи призначення керівників закладу та його підрозділів можуть визначатися статутом закладу без дотримання вимог цього Закону.

Згідно з ч. 7 ст. 27 Закону заклад вищої освіти діє на підставі власного статуту.

Статут закладу вищої освіти повинен містити:

1) повне найменування із зазначенням типу закладу вищої освіти, його правосуб'єктність, місцезнаходження, дату прийняття рішення про його утворення;

2) концепцію освітньої діяльності закладу вищої освіти;

3) права та обов'язки засновника (засновників);

4) обсяг основних засобів (розмір статутного капіталу), наданих засновником (засновниками);

5) повноваження органів управління закладу вищої освіти;

6) права та обов'язки керівника закладу вищої освіти;

7) порядок обрання представників до органів громадського самоврядування;

8) підстави дострокового розірвання контракту з керівником закладу вищої освіти та керівником навчально-наукового інституту (факультету);

9) джерела надходження і порядок використання коштів та майна закладу вищої освіти;

10) порядок звітності та контролю за провадженням фінансово-господарської діяльності;

11) порядок внесення змін до статуту закладу вищої освіти;

12) порядок реорганізації та ліквідації закладу вищої освіти.

Статут закладу вищої освіти може містити інші положення, що стосуються особливостей утворення і діяльності закладу вищої освіти.

Як вбачається із матеріалів справи, 19 жовтня 2015 року Загальними зборами засновників Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» (протокол №1), зареєстрованим 22.10.2015 державним реєстратором за № 4015133, затверджено Статут Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» (Нова редакція).

Відповідно до п. 2 Статуту Академії (у редакції від 22.10.2015) власниками (засновниками) Академії є:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю «Медикофармацевтичне об'єднання»,

2) ОСОБА_1,

Частка в статутному капіталі у розмірі 6 000,00 грн, що відповідає 40% статутного капіталу тимчасово закріплюється за Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародна академія екології та медицини».

Згідно з п.п. 4.2.,4.3. Статуту (у редакції від 22.10.2015) розмір статутного капіталу, який становить 15 000,00 грн. Розподіл статутного капіталу відбувається наступним чином: ТОВ «Медикофармацевтичне об'єднання» - 40% (6 000,00 грн), ОСОБА_1 - 20 % (3 000,00 грн) та Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародна академія екології та медицини» - 40 % (6 000,00 грн).

За доводами позивача, який станом на 12.11.2015 був одним із засновників Академії, між ним та відповідачем-1, який є не резидентом України, укладено договір № 2 від 12.11.2015 на підставі якого позивачем продано частку в статутному капіталі Академії в розмірі 20% вартістю 3 000,00 грн на користь іноземної юридичної особи. Також позивач зазначає, що цією датою укладено договір № 3 за яким відповідач-2 продав, належну йому частку у розмірі 10 % у статутному капіталі Академії, відповідачу-1.

На підставі вказаних договорів 12 листопада 2015 року загальні збори засновників Академії, серед іншого вирішили:

- прийняти до складу засновників Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» Компанію «ЛАЗАР ЛІМІТЕД» з часткою в розмір 30% її статутного капіталу та вивести зі складу засновників ОСОБА_1,

- затвердити новий перерозподіл статутного капіталу Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини», згідно якого Компанії «ЛАЗАР ЛІМІТЕД» належить частка в розмірі 30%, вартістю 4 500,00 грн.

- затвердити статут Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» у новій редакції.

Прийняття вказаних рішень підтверджується протоколом загальних зборів засновників Академії № 2 від 12.11.2015.

На думку позивача, зазначені вище договори купівлі-продажу часток у статутному капіталі Академії на користь Компанії підлягають визнанню недійсними як такі, що суперечать закону і які юридична особа не мала права вчиняти. Зокрема, позивач вважає, що сторонами не дотримано письмової форми договорів, а також укладено в порушення ч. 3 ст. 31 Закону України «Про вищу освіту», якою передбачено, що утворення в Україні закладів освіти за участю іноземних фізичних та юридичних осіб здійснюється за умовами отримання дозволу центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки. А відтак, за доводами позивача, оскільки Компанія «ЛАЗАР ЛІМІТЕД» зареєстрована в Республіці Кіпр, тобто є іноземною юридичною особою, не мала дозволу центрального органу виконавчої влади в сфері освіти та науки України на утворення в Україні закладів вищої освіти, підписуючи договори не скріпила їх печаткою, а тому укладені нею 12.11.2015 договори купівлі-продажу часток в статутному капіталі Академії суперечать закону. А тому, з посиланням на ст.ст. 203, 206, 227 ЦК України та ст. 31 Закону України «Про вищу освіту» просить суд визнати недійсними:

договір № 2 купівлі-продажу частки у статутному капіталі Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини», укладений 12.11.2015 між ОСОБА_1 та Компанією «ЛАЗАР ЛІМІТЕД»;

договір № 3 купівлі-продажу частки у статутному капіталі Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини», укладений 12.11.2015 між Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародна академія екології та медицини», та Компанією «ЛАЗАР ЛІМІТЕД»;

рішення загальних зборів засновників Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини», оформленого протоколом № 2 від 12.11.2015 в частині: прийняття до складу засновників Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» Компанію «ЛАЗАР ЛІМІТЕД» з часткою в розмір 30% її статутного капіталу та вивести зі складу засновників ОСОБА_1; затвердження нового перерозподілу статутного капіталу Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини», згідно якого Компанії «ЛАЗАР ЛІМІТЕД» належить частка в розмірі 30%, вартістю 4 500,00 грн, затвердження статуту Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» у новій редакції.

Суд вважає за необхідне зазначити, що господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

За змістом положень пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України, статті 167 ГК України, статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» сторонами у корпоративному спорі є:

1) юридична особа та її учасник (засновник, акціонер, член), у тому числі учасник, який вибув;

2) учасники (засновники, акціонери, члени) юридичної особи.

Учасник, який вибув зі складу юридичної особи, може бути стороною корпоративного спору щодо визначення та стягнення належної йому до сплати вартості частки майна юридичної особи, про визнання недійсними рішень про виключення його зі складу юридичної особи, а також про визнання недійсними інших рішень юридичної особи, якщо ці рішення прийняті в період до виходу (виключення) учасника, а відповідні вимоги обґрунтовуються порушенням його корпоративних прав на момент прийняття такого рішення.

Отже, враховуючи, що предметом у даній справі є визнання недійним договорів, укладених між засновником (який вибув) і юридичною особою, та прийнятого рішення у вигляді протоколу, станом коли позивач був засновником такої юридичної особи, а відтак, такий спір підлягає розгляду за правилами господарського процесуального судочинства.

Як вбачається із матеріалів справи, п.п. 2.1., 2.3. Статуту Академії (у редакції на момент вчинення оспорюваних правочинів 12.12.2015) передбачено, що компетенція та права вищого органу Академії - загальних зборів засновників (власників), визначені п. 8.2. статут та чинним законодавством України. Питання про вихід зі складу засновників (власників) або вхід до складу засновників (власників) вирішується на загальних зборах засновників (власників) за наявності усіх представників (особисто - для фізичних осіб) засновників та при одноголосному прийнятті відповідного рішення або надання заяви щодо виходу зі складу засновників (власників), у відповідності до законодавства України про нотаріат.

Судом встановлено, що 12.11.2015 року між позивачем (сторона1 за договором) та відповідачем-1 від імені якої діє громадянин України ОСОБА_6 на підставі довіреності виданої «ЛАЗР ЛІМІТЕД» 05.01.2015, засвідченої службовцем окружної канцелярії м. Лімассол 07.01.2015, (сторона2 за договором) укладено договір № 2 купівлі-продажу частки у статутному капіталі Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» (надалі - договір № 2).

Відповідно до п. 1 даного договору № 2 підставою для укладення цього договору є рішення загальних зборів засновників (власників) Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» (надалі - ПВНЗ «Міжнародна академія екології та медицини»), зафіксоване протоколом від 28.10.2015, у якому усі засновники (власники) названого закладу одноголосно дали згоду на продаж стороною 1 частки статутного капіталу ПВНЗ «Міжнародна академія екології та медицини», що складає 20% та у грошовому виразі становить 3 000,00 грн. стороні 2 та вступ останньої до ПВНЗ «Міжнародна академія екології та медицини» в якості нового засновника.

У п. 1.3. договору №2 сторонами визначено, що ними досягнуто взаємна домовленість про те що сторона 1 в порядку та на умовах, визначених у цьому договору, зобов'язується передати у власність стороні 2 свою частку у статутному капіталі, що складає 20%, та у грошовому виразі становить 3 000,00 грн, яка належить стороні 1 на праві власності у статутному капіталі ПВНЗ «Міжнародна академія екології та медицини», а сторона 2 зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти названу частину частки.

Також матеріалами справи підтверджується, що 12.11.2015 між відповідачем-2 (сторона1 за договором) та відповідачам-1 від імені якої діє громадянин України ОСОБА_6 на підставі довіреності виданої «ЛАЗР ЛІМІТЕД» 05.01.2015, засвідченої службовцем окружної канцелярії м. Лімассол 07.01.2015, (сторона2 за договором) укладено договір № 3 купівлі-продажу частки у статутному капіталі Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» (надалі - договір № 3), відповідно до п. 1 якого підставою для укладення цього договору є рішення загальних зборів засновників (власників) Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» (надалі - ПВНЗ «Міжнародна академія екології та медицини»), зафіксоване протоколом від 28.10.2015, у якому усі засновники (власники) названого закладу одноголосно дали згоду на продаж стороною 1 частки статутного капіталу ПВНЗ «Міжнародна академія екології та медицини», що складає 10% та у грошовому виразі становить 1 500,00 грн. стороні 2 та вступ останньої до ПВНЗ «Міжнародна академія екології та медицини» в якості нового засновника (власника).

У п. 1.3. договору №3 сторонами визначено, що ними досягнуто взаємна домовленість про те що сторона 1 в порядку та на умовах, визначених у цьому договору, зобов'язується передати у власність стороні 2 свою частку у статутному капіталі, що складає 10%, та у грошовому виразі становить 1 500,00 грн, яка належить стороні 1 на праві власності у статутному капіталі ПВНЗ «Міжнародна академія екології та медицини», а сторона 2 зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти названу частину частки.

Умовами даних договорів №2 та № 3 сторонами визначено, зокрема порядок оформлення передачі частини частки, ціну договору, наслідки передання частини частки, відповідальність сторін та термін дії договору.

Як вбачається із матеріалів справи, що не заперечується сторонами, від імені сторони 2 за договорами діяв громадянин України ОСОБА_6 на підставі довіреності виданої «ЛАЗР ЛІМІТЕД» 05.01.2015, засвідченої службовцем окружної канцелярії м. Лімассол 07.01.2015, яким і підписано вказані договори.

Судом досліджено довіреність, що видана компанією «ЛАЗР ЛУМІТЕД» 05.01.2015, засвідченої службовцем окружної канцелярії м. Лімассол 07.01.2015, якою уповноважено громадянина України ОСОБА_6 представляти інтереси компанії, в тому числі укладати будь-які угоди.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ч. 1 ст. 206 ЦК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У пунктах 3.1., 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що «у разі недотримання сторонами письмової форми правочину для з'ясування факту його вчинення та змісту слід виходити з приписів частини другої статті 205 ЦК України; поведінка сторін, що засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, може доводитися письмовими доказами та поясненнями сторін.

Недодержання форми правочину, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність правочину лише у разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема, статтями 547, 981, 1055, 1059, 1107 ЦК України. У зазначених випадках правочин є нікчемним.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта».

З огляду на зазначене та враховуючи наявні у матеріалах справи докази, суд погоджується з доводами відповідачів, що відсутність печатки на оспорюваних договорах з боку Компанії «ЛАЗАР ЛІМІТЕД» не може свідчити про не дотримання сторонами письмової форми правочинів, оскільки такі правочини вчинялися від імені юридичної особи за довіреністю. А відтак, суд зазначає, що доводи позивача про недотримання сторонами письмової форми укладення угод не відповідають дійсності та спростовуються наведеним вище.

Також, не обґрунтованими є твердження позивача про суперечність оспорюваних договорів положенням ст. 31 Закону України «Про вищу освіту».

Так, відповідно до ч. 3 ст. 31 Закону України «Про вищу освіту» утворення в Україні закладів вищої освіти за участю іноземних фізичних та юридичних осіб, закладами вищої освіти іноземних країн своїх структурних підрозділів на території України здійснюється за умови отримання дозволу центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки. Такі заклади вищої освіти та їхні структурні підрозділи діють на території України виключно за умови отримання ліцензії на відповідну діяльність у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, приписами даної норми визначено порядок отримання такого дозволу саме щодо утворення в Україні закладів вищої освіти за участю іноземних фізичних та юридичних осіб. В той час як вбачається із матеріалів справи відповідач-2 як приватний вищий навчальний заклад утворено 12.09.2011 році, про що зроблено відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 4 ст. 87 ЦК України юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.

Оскільки, предметом спору у даній справі, є визнання недійсним договорів купівлі-продажу частки у статутному капіталі навчального накладу, який створений у відповідності до вимог, чинного на момент його створення, законодавства України, а приписи ч. 3 ст. 31 наведеного вище Закону стосуються порядку утворення, то суд відповідно не вбачає правових підстав для застосування вказаної норми закону до спірних правовідносин.

Наведені позивачем доводи у відповіді на відзив щодо застосування положень даної норми закону фактично зводяться до власного тлумачення такої норми.

За таких обставин суд зазначає, що наведенні підстави позивача про визнання недійсними договорів купівлі-продажу частки у статутному капіталі Академії спростовано наявними у матеріалах справи доказами, про що зазначено вище.

Не підлягає задоволенню також вимога позивача про визнання недійним рішення загальних зборів засновників Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини», оформленого протоколом № 2 від 12.11.2015 в частині: прийняття до складу засновників Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» Компанію «ЛАЗАР ЛІМІТЕД» з часткою в розмір 30% її статутного капіталу та вивести зі складу засновників ОСОБА_1; затвердження нового перерозподілу статутного капіталу Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини», згідно якого Компанії «ЛАЗАР ЛІМІТЕД» належить частка в розмірі 30%, вартістю 4 500,00 грн, затвердження статуту Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» у новій редакції.

Зокрема, як вбачається із матеріалів справи та не заперечується позивачем, ОСОБА_1 уклавши оспорюванні договори вчинив всі необхідні дії, спрямовані на їх виконання, що мало наслідком його участь у загальних зборах засновників (власників) Академії, а також особистого голосування позивачем при прийнятті відповідних рішень.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, оформленого протоколом № 2 від 12.11.2015, ОСОБА_1 приймав участь у голосуванні зі всіх питань порядку денного особисто, крім іншого, особисто пропонував загальним зборам затвердити новий перерозподіл часток в статутному капіталі Академії.

Суд також погоджується з доводами відповідачів, що підтверджується відповідними доказами та не заперечується позивачем, що ОСОБА_1 обіймав посаду виконуючого обов'язки ректора Академії до 08.02.2017, проте останнім не вчинялися жодні дії, спрямовані на невизнання таких правочинів.

Відтак, враховуючи відсутність підстав для визнання не дійсними договорів купівлі-продажу части у статутному капіталі Академії, а також ту обставину, що матеріалами справи підтверджено особисту участь у голосуванні зі всіх питань порядку денного особисто, та пропонування загальним зборам затвердити новий перерозподіл часток в статутному капіталі Академії, та недоведеність порушення права позивачем, суд відмовляє і в задоволенні вимоги про визнання недійним рішення загальних зборів засновників Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини», оформленого протоколом № 2 від 12.11.2015.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім доводам та запереченням позивача та відповідачів надано можливість їх представникам в судовому засіданні обґрунтувати свої правові позиції щодо позову.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставини на які він посилався, як на підставу своїх вимог, як і не спростовано заперечення відповідачів проти позову, у зв'язку з чим на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги не обґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

За таких обставин, з огляду недоведеність позивачем наявності підстав для визнання недійними правочинів, а також наявності порушеного суб'єктивного права, на захист якого поданого позов, позовні вимоги ОСОБА_1 з підстав, заявлених у даній позовній заяві, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Що стосується заявлених у відзивах відповідачами витрат на професійну правничу допомогу у зв'язку з розглядом даної справи, суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами п.п. 1-2 ст. 126 ГПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як свідчать матеріали справи, з метою належного захисту прав відповідача-1 04.08.2017 між Компанією «ЛАЗАР ЛІМІТЕД» в особі представника ОСОБА_6, що діє на підставі довіреності (клієнт) та Демченко Костянтином Миколайовичем (адвокат) укладений договір про надання правової допомоги №04/08-17.

На виконання умов вищезазначеного договору було видано ордер серія №КВ7 28352 про надання правової допомоги (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 34/2 від 22.10.2015) та надано попередній розрахунок на загальну суму 11 400,00 грн.

При цьому, на підтвердження факту надання професійної правничої допомоги на вказану суму не надано належного платіжного документа (квитанція до прибуткового касового ордеру, банківська квитанція, тощо), який би підтверджував понесення таких витрат.

Таким чином, за відсутності доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу, вимоги відповідача-1 в частині витрат на послуги адвоката у розмірі 11 400,00 грн. задоволенню не підлягають.

Не підлягають задоволенню і вимоги відповідача-2 про стягнення з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 9 860,00 грн, як такі що не доведені та не підтвердженні жодним доказом.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76, 86, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.04.2018

Суддя Пукшин Л.Г.