ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 913/1195/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Львова Б.Ю.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Промсоюз",

відповідач - Управління житлово-комунального господарства Брянківської міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Управління казначейської служби,

розглянув касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області

на ухвалу господарського суду Луганської області від 18.09.2017 (головуючий суддя - Рябцева О.В.) та

постанову Донецького апеляційного господарського суду від 18.10.2017 (головуючий суддя - Стойка О.В., судді: Марченко О.А. і Радіонова О.О.)

у справі №913/1195/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Промсоюз" (далі - Позивач)

до Управління житлово-комунального господарства Брянківської міської ради (далі - Відповідач)

про стягнення 218 586,55 грн.,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області (далі - Третя особа).

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Третя особа (орган виконання судового рішення) звернулася до господарського суду Луганської області із заявою в порядку статті 121 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в редакції, чинній до 15.12.2017, в якій просила відстрочити виконання рішення господарського суду Луганської області від 17.11.2016 у справі №913/1195/16 до прийняття нормативно-правового акта, що регулюватиме питання про виконання судових рішень, боржники за якими не перемістилися на територію, підконтрольну українській владі.

Заява мотивована тим, що, зважаючи на відсутність визначеного механізму стягнення коштів з боржників, які не перемістилися на підконтрольну українській владі територію, відсутні підстави для виконання Третьою особою рішень суду, боржники за якими не відкрили в Головному управлінні та в органах Казначейства Луганської області рахунки, що, на думку Третьої особи, є суттєвою підставою для відстрочення виконання рішення суду, оскільки вказані обставини ускладнюють або роблять на теперішній час неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 18.09.2017, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 18.10.2017, згадану заяву Третьої особи залишено без задоволення.

Оскаржувані судові акти мотивовані відсутністю підстав для задоволення згаданої заяви Третьої особи, оскільки відсутність рішень будь-яких органів, що регламентують стягнення коштів з установ, не перереєстрованих на підконтрольній українській владі території, не може бути підставою для невиконання судового рішення, яке набрало законної сили. Неврегульованість зазначеного питання не є виключною обставиною в розумінні приписів 121 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017. Крім того, визначення Третьою особою терміну відстрочки - до прийняття нормативно-правового акта, що регулюватиме питання про виконання судових рішень, боржники за якими не перемістилися на територію підконтрольну українській владі, - не є конкретним терміном виконання рішення суду.

У касаційній скарзі (з урахуванням доповнень до касаційної скарги), посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, а саме: статей 19, 117, 129-1 Конституції України; положень Бюджетного кодексу України; Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №595 (далі - Порядок №595); Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі - Порядок №845); наказу Міністерства фінансів України від 22.06.2012 №758, яким затверджено Порядок відкриття та закриття рахунків у національній валюті України в органах Державної казначейської служби України; Порядку формування Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.12.2011 №1691 (далі - Порядок №1691); статей 4, 32, 43 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, Третя особа просить: скасувати ухвалу господарського суду Луганської області від 18.09.2017 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 18.10.2017 у справі №913/1195/16; прийняти нове рішення, яким відстрочити виконання рішення господарського суду Луганської області від 17.11.2016 по справі №913/1195/16.

Згідно з доводами Третьої особи, викладеними у касаційній скарзі:

- судами попередніх інстанцій не звернуто уваги та не надано оцінки визначеному Порядком №845 механізму виконання рішень суду про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, за яким істотною умовою для здійснення безспірного списання коштів Головним управлінням або будь-яким органом казначейства з рахунків боржника є наявність відкритих рахунків у Головному управлінні або органі казначейства. Судами попередніх інстанцій не взято до уваги обставин щодо відсутності відкритих рахунків у Головному управлінні;

- судами не розглянуто доводів Третьої особи щодо наявності виключних обставин, які є підставою для відстрочення виконання судового рішення;

- Відповідач не перемістився на територію, підконтрольну українській владі, та рахунки в органах казначейства Луганської області не відкрив;

- пунктом 9 Порядку №845 розширено перелік підстав для повернення органом казначейства виконавчого документа стягувачеві, зокрема орган казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві в разі, коли боржник не має відкритих рахунків в органі казначейства;

- на даний час відсутній механізм стягнення коштів з бюджетних установ, рахунки яких не відкрито в органах казначейства, та не заведено справу з юридичного оформлення рахунків, яка містить договір про здійснення розрахунково-касового обслуговування, реєстраційну картку розпорядника бюджетних коштів;

- у зв'язку з тим, що місцезнаходженням боржника є м.Брянка Луганської області, судами не з'ясовувалися питання виконання судового рішення за місцезнаходженням боржника.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Розгляд касаційної скарги Третьої особи здійснено судом касаційної інстанції без повідомлення учасників справи, у відповідності до частини п'ятої статті 301 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017.

Перевіривши на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи правильність застосування ними норм процесуального права, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Попередні судові інстанції у прийнятті оскаржуваних судових актів виходили з такого.

Позов було подано про стягнення з Відповідача на користь Позивача боргу в сумі 218 586,55 грн.

Рішенням господарського суду Луганської області від 17.11.2016 позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

05.12.2016 на виконання згаданого рішення видано відповідний судовий наказ, який було пред'явлено до виконання до Третьої особи та повернуто останньою без виконання з огляду на недотримання Відповідачем пункту 11 Порядку № 595, яким встановлено, що установи, які переміщені на контрольовану територію, відкривають рахунки в органах Казначейства за місцезнаходженням у порядку, встановленому законодавством.

09.03.2017 Позивач звернувся до господарського суду Луганської області в порядку статті 121-2 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 зі скаргою від 20.02.2017 б/н, в якій просило: визнати дії Третьої особи незаконними та такими, що порушують принципи обов'язковості виконання судового рішення при виконанні наказу господарського суду Луганської області від 05.12.2016 № 913/1195/16; зобов'язати Третю особу виконати наказ господарського суду Луганської області від 05.12.2016 № 913/1195/16.

У подальшому заявою від 22.03.2017 б/н Позивач уточнив вимоги за скаргою і просив визнати дії Третьої особи щодо повернення наказу без виконання незаконними та зобов'язати останню прийняти до виконання наказ господарського суду Луганської області від 05.12.2016 № 913/1195/16.

Ухвалою місцевого господарського суду від 15.05.2017 дії Третьої особи щодо повернення наказу господарського суду Луганської області від 05.12.2016 №913/1195/16 без виконання визнано незаконними та зобов'язано Третю особу прийняти до виконання згаданий наказ.

Позивач заявою від 06.06.2017 № 270 пред'явив наказ від 05.12.2016 до виконання до Третьої особи, який отримано останньою 09.06.2017 та прийнято до виконання.

06.09.2017 Третя особа звернулася до господарського суду Луганської області із заявою від 05.09.2017 № 12-12/2807 у порядку статті 121 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, в якій просила відстрочити виконання рішення господарського суду Луганської області від 17.11.2016 у справі № 913/1195/16 до прийняття нормативно-правового акта, що регулюватиме питання про виконання судових рішень, боржники за якими не перемістилися на територію підконтрольну українській владі.

В обґрунтування згаданої заяви Третя особа посилалася на таке:

- Відповідач обслуговувався в Управлінні Державної казначейської служби України у м. Брянці Луганської області, яке є територіальним органом Державної казначейської служби України і діє відповідно до Положення про управління (відділення) Державної казначейської служби України у районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.10.2011 № 1280;

- на даний час місцезнаходженням Відповідача згідно з виконавчим документом та відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зазначено: м. Брянка Луганської області, яке віднесено до території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р;

- Відповідач не перемістився на територію, підконтрольну українській владі, рахунки в органах Казначейства Луганської області не відкрив;

- законодавством не визначено порядку стягнення коштів з боржників, які не обслуговуються в органах Казначейства та/або місцезнаходженням яких є територія, непідконтрольна українській владі. Неврегульованість даного питання унеможливлює виконання рішення господарського суду Луганської області від 17.11.2016 у справі № 913/1195/16;

- зважаючи на відсутність визначеного механізму стягнення коштів з боржників, які не перемістилися на підконтрольну українській владі територію, відсутність підстав для виконання Третьою особою рішень суду, боржники за якими не відкрили в органах Казначейства Луганської області рахунки, на думку Третьої особи, є, в свою чергу, суттєвою підставою для відстрочення виконання рішення суду в розумінні статті 121 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, оскільки вказані обставини ускладнюють або на теперішній час роблять неможливим виконання рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви Третьої особи про відстрочку виконання рішення господарського суду Луганської області від 17.11.2016 у справі №913/1195/16 до прийняття нормативно-правового акта, що регулюватиме питання про виконання судових рішень, боржники за якими не перемістилися на територію, підконтрольну українській владі, суди попередніх інстанцій виходили з того, що Третьою особою документально не підтверджено винятковість обставин, які надають право для відстрочки судового рішення.

Причиною подання касаційної скарги стала незгода Третьої особи з оскаржуваними судовими рішеннями.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтями 129, 1291 Конституції України обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частини першої статті 45 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Рішення і постанови господарських судів приймаються іменем України.

За приписом статті 115 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Частиною другою статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до підпункту 2 пункту 5 Порядку №845 під час виконання виконавчих документів органи Казначейства мають право звертатися у передбачених законом випадках до органу, який видав виконавчий документ, щодо роз'яснення рішення про стягнення коштів, порушувати клопотання про встановлення чи зміну порядку і способу виконання такого рішення, а також відстрочку та/або розстрочку його виконання.

Згідно з частиною першою статті 121 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони виконавчого провадження або за власною ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

При цьому господарські суди повинні зазначати у рішеннях, якими надано відстрочку або розстрочку виконання, конкретні терміни їх виконання.

Отже, законодавець у будь-якому випадку пов'язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об'єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017).

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що: наведені Третьою особою підстави для відстрочення виконання судового рішення не є тими виключними обставинами, які давали б підстави для відстрочення виконання судового рішення, яке набрало законної сили; визначення Третьою особою терміну відстрочки - до прийняття нормативно-правового акта, що регулюватиме питання про виконання судових рішень, боржники за якими не перемістилися на територію, підконтрольну українській владі, не є конкретним терміном виконання рішення суду, в той час як відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом, - дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви Третьої особи про відстрочку виконання рішення господарського суду Луганської області від 17.11.2016 у справі №913/1195/16 до прийняття нормативно-правового акта, що регулюватиме питання про виконання судових рішень, боржники за якими не перемістилися на територію, підконтрольну українській владі.

Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права на доступ до суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції").

Доводи касаційної скарги не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки вони:

- спростовуються викладеними обставинами та доводами судів попередніх інстанцій;

- не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових актів та задоволення згаданої заяви Третьої особи, оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, останньою не доведено наявності обставин виняткового характеру, які могли слугувати підставою для відстрочення виконання рішення суду.

Посилання скаржника у доповненнях до касаційної скарги на те, що 16.03.2018 набули чинності зміни до Порядку №845, що внесені постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2018 №154, не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки згадана постанова прийнята Кабінетом Міністрів України після ухвалення оскаржуваних судових рішень, законність яких перевіряється касаційною інстанцією саме на момент їх ухвалення, а не на час розгляду касаційної скарги.

Відповідно до частин першої та другої статті 300 ГПК України у редакції, чинній з 15.12.2017, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційної інстанцій - без змін як таких, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду Луганської області від 18.09.2017 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 18.10.2017 у справі № 913/1195/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов