ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2018 р. м. Київ

Справа № 911/239/18

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Спільного українсько-естонського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма-Фарм, ЛТД" до фізичної особи - підприємця Півчук Оксани Марянівни про стягнення 11829,57грн, без виклику представників сторін,

встановив:

Спільне українсько-естонське підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма-Фарм, ЛТД" (далі - СП «Оптіма-Фарм, ЛТД») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи - підприємця Півчук Оксани Марянівни (далі - ФОП Півчук О.М.) про стягнення 11 829,57грн, у т.ч. 9857,98грн основної заборгованості та 1971,81грн процентів.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобов'язань за договором поставки №99213 від 14.11.2016 в частині здійснення оплати за поставлений товар у встановлений договором строк.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.03.2018 судом відкрито провадження за даним позовом, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій (а.с.1-2).

Копія ухвали про відкриття провадження у даній справі отримана позивачем 12.03.2018, що підтверджується повідомленням про вручення №162 (а.с.69), а відповідачем - 16.03.2018, що підтверджується повідомленням про вручення №383 (а.с.77).

Згідно п.3 ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Відповідач у справі - ФОП Півчук О.М. письмового відзиву по суті позовних вимог у строк, встановлений ухвалою Господарського суду Київської області від 03.03.2018, не надав.

У строк, встановлений ч.7 ст.252 ГПК України, клопотань від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

Дослідивши зібрані у справі документи і матеріали, суд встановив наступні обставини.

14.11.2016 між сторонами у справі - СП "Оптіма-Фарм, ЛТД" (постачальник) та ФОП Півчук О.М. (покупець) укладено договір поставки №99213 (а.с.9-14).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами договору, постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупцеві, а покупець - прийняти та оплатити певний товар, асортимент, кількість та ціна якого зазначені у видаткових накладних, які є його невід'ємною частиною.

Відповідно до п. 2.2 договору, загальна кількість та асортимент товару, що поставляється за договором, складається з кількості та асортименту товару, погоджених сторонами та вказаних у підписаних видаткових накладних на передачу товару.

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент передачі товару покупцеві (п. 4.1 договору).

Згідно п. 6.2 договору, при здійсненні покупцем оплати товару за цим договором з відстроченням платежу, строк, протягом якого покупець зобов'язаний здійснити оплату за товар на користь постачальника, вказується постачальником у видатковій накладній на товар, що поставляється; при цьому, перебіг такого строку починається від дати поставки товару покупцю, що вказана у видатковій накладній.

Вказаний договір вступає в силу з дати його підписання сторонами та діє протягом 2 календарних років, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань (п.12.10 договору).

Як встановлено під час розгляду справи, згідно видаткових накладних №№ 21730467, 21730468, 210800511, 21800512. 21775753, 21775754, 21739390, 21753467, 21756875, 21775755, 21775756. 21756876, 21775757. 21730466, 21800510 (а.с.17-32) позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 10896,00грн, який отримано відповідачем (а.с.15).

Проте, як вказує позивач у позовній заяві, оплата відповідачем поставленого товару здійснена лише частково; заборгованість з оплати поставленого товару складає 9857,98грн.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов'язку оплатити поставлений товар та застосування до нього відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення відповідного зобов'язання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також викладене у ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 2 вказаної норми, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, сторонами змінено загальне правило та у договорі встановлено, що товар оплачується попередньою оплатою або з відстроченням платежу у строк, зазначений у видатковій накладній (п.6.1, 6.2 договору).

Як вбачається з видаткових накладних, товар переданий за ними, мав бути сплачений у строк до:

№21730467, 21730468 - 12.10.2017;

№21800511, 21800512 - 25.10.2017;

№21775753 - 27.10.2017;

№21775754 - 06.11.2017;

№21739390 - 13.11.2017;

№21753467 - 16.11.2017;

№21756875 - 17.11.2017;

№21775755, 21775756 - 20.11.2017;

№21756876 - 19.12.2017;

№21775757 - 21.12.2017;

№21730466 - 12.01.2018;

№21800510 - 25.01.2018.

Таким чином, строк, встановлений для оплати товару за відповідними накладними, закінчився до подачі вказаної позовної заяви. Між тим, товар, як стверджує позивач, оплачений лише частково, заборгованість за поставлений товар становить 9857,98грн. Під час розгляду спору у даній справі, відповідач не спростував шляхом подання доказів оплати, того, що відповідні зобов'язання ним виконані або припинені внаслідок інших юридичних фактів .

За вказаних обставин, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача 9857,98грн основного боргу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 1971,98грн процентів за користування чужими грошовими коштами.

У відповідності до ч. 3 ст. 692 ЦК України, у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно ч. 5 ст.694 ЦК України, якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати; договором купівлі-продажу може бути передбачений обов'язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Пунктом 10.4 договору сторонами погоджено, що у випадку прострочення покупцем строків оплати за товар, він повинен сплати постачальнику суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі двадцяти відсотків від простроченої суми оплати.

Між тим, з урахуванням способу розрахунку, встановленого сторонами у договорі, встановлена сторонами відповідальність за прострочення оплати товару за своєю природою не є процентами.

Так, спосіб їх обрахунку вказує на те, що сторонами фактично встановлено штраф за прострочення оплати товару з огляду на наступне.

Сторони у п.10.4, встановлюючи відповідальність за порушення строку оплати, називають таку відповідальність процентами за користування чужими коштами, однак, не визначають, що такі проценти нараховуються за весь час прострочення, як визначено ч.5 ст.694 ЦК України, а передбачають сплату одноразово у розмірі 20% від простроченої суми оплати. Між тим, проценти встановлюються у відсотках річних (відсотках у місяць, день) та нараховуються за кожен день прострочення, про що не вказано у відповідному пункті договору.

Як вбачається з розрахунку, позивач так і обраховує - 20% від суми простроченого товару, одноразово (9857,98*20%).

Отже, фактично сторонами у договорі встановлена відповідальність за прострочення оплати у вигляді неустойки, зокрема, такого її виду - як штраф.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Таким чином, вказані нарахування, передбачені договором, підпадають під визначення саме штрафу, оскільки проценти за користування чужими грошовими коштами нараховуються від дня, коли товар мав бути оплачений або від дня передання товару продавцем, до дня його фактичної оплати за кожен день прострочення, у той час як штраф стягується у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання одноразово.

Крім того, перевіривши обґрунтованість наданого розрахунку, суд зазначає, що 20% від простроченої суми у розмірі 9857,98грн складає 1971,60грн, а не 1971,81грн.

За таких обставин, вимоги про стягнення з відповідача відсотків за користування чужими грошовими коштами підлягають задоволенню у розмірі 1 971,61грн; у задоволенні вимог про стягнення з відповідача 0,21грн у задоволенні позову суд відмовляє.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, витрати на оплату позову судовим збором, понесені позивачем, підлягають частковому відшкодуванню йому за рахунок відповідача, а саме у розмірі 1761,97грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 233, 237-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця Півчук Оксани Марянівни (АДРЕСА_1, 08150; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Спільного українсько-естонського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма-Фарм, ЛТД" (вул. Кіквідзе, буд. 18-А, м Київ, 01103; ідентифікаційний код 21642228) 9857,98грн основного боргу, 1971,60грн відсотків за користування чужими грошовими коштами, а також 1761,97грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 0,21грн відсотків за користування чужими грошовими коштами у задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів у порядку, визначеному ст.257 ГПК України, з урахування підпункту 17.5 пункту 17 ч.1 Перехідних положень ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова