РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.04.2018Справа №910/19303/17

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Князькова В.В.,

за участю секретаря судового засідання Скокіна О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс Груп», м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Київенерго», м. Київ

про стягнення 314 703,25 грн.,

За участю представників:

від позивача: Луценко В.П., Букшина О.М.

від відповідача: Кирищук В.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс Груп» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про стягнення 314 703,25 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 у справі №826/15733/15 було визнано нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №613 від 03.03.2015 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго». Посилаючись на вказане судове рішення, позивач зазначає, що відповідач при визначенні вартості теплової енергії безпідставно керувався незаконним тарифом в розмірі 531,1 грн. за 1 Гкал, у зв'язку з чим, за твердженнями позивача, переплата Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс Груп» за поставлену йому теплову енергію за договором на теплопостачання №1640235 від 10.10.2009 становить 314 703,25 грн., виходячи з попередньо встановленого тарифу в розмірі 293,50 грн. за 1 Гкал.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 29.11.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 розгляд справи, у зв'язку з неявкою представників сторін, відкладено на 10.01.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2017, у зв'язку з набранням 15.12.2017 законної сили Господарським процесуальним кодексом України в новій редакції, вирішено розгляд справи №910/19303/17 здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання на 10.01.2018.

04.01.2018 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив, посилаючись на відсутність підстав для застосування при вирішенні спору постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 у справі №826/15733/15, яка не є кінцевим судовим рішенням та на яку подано касаційну скаргу. Так, за твердженнями відповідача, між сторонами вирішено усі питання щодо заборгованості за договором на теплопостачання №164025 від 10.10.2009 та укладено угоди про реструктуризацію боргу №Р1640235-10/15 від 21.10.2015 та №Р1640235-04/16.

У підготовчому судовому засіданні 10.01.2018 судом було розглянуто клопотання відповідача від 29.11.2017 про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017) треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

Частиною 2 ст.27 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017) визначено, що у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

У пункті 1.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, що третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини. Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Разом з цим, всупереч викладеним вище вимогам ст.27 Господарського процесуального кодексу України та позиції Пленуму Вищого господарського суду України відповідачем не було доведено суду, що рішення у даній справі може вплинути на права або обов'язки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг щодо відповідача. Спір у даній справі виник з приводу виконання сторонами укладеними між ними договору на постачання теплової енергії. При цьому, НКРЕКП є органом, що здійснює регулювання тарифів на теплову енергію, однак рішення у даній справі не може вплинути на її права та обов'язки щодо предмета спору про стягнення переплати в сумі 314 703,25 грн.

Враховуючи наведене, клопотання відповідача про залучення третьої особи було залишено судом без задоволення.

Також у судовому засіданні 10.01.2018 судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження, оскільки не встановлено підстав для припинення провадження у зв'язку з відсутністю предмета спору на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд виходив з того, що між сторонами існує спір та залишились неврегульовані питання, які підлягають вирішенню судом.

У підготовчому судовому засіданні 10.01.2018 судом оголошено перерву до 31.01.2018.

26.01.2018 відповідачем подано до суду доповнення до відзиву, в якому додатково зазначено, що строк виконання грошового зобов'язання на суму 314 703,25 грн. не настав, оскільки відповідної вимоги позивачем не заявлялось. По-друге, як вказує відповідач, позивачем при здійсненні розрахунку суми переплати не наведено розрахунку фактично сплачених ним грошових коштів. На думку відповідача, позивач заявляє вимоги про повернення грошових коштів, які фактично не сплачував.

31.01.2018 у підготовчому судовому засіданні судом оголошено перерву до 14.02.2018, а 14.02.2018 - до 14.03.2018 за клопотанням представників сторін для надання останнім часу для складення акту звіряння взаємних розрахунків за договором, на підставі якого виник спір.

У судове засідання 14.03.2018 представники сторін з'явились, акту звіряння взаємних розрахунків за договором суду не надали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.03.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.04.2018.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги на суму 225 140,02 грн. та пояснив, що при складенні позовної заяви було допущено помилку та безпідставно включено до ціни позову суми отриманих субсидій на оплату теплової енергії. Приймаючи до уваги неможливість зменшення позовних вимог після початку розгляду справи по суті, представник позивача просив суд задовольнити позов частково на суму 225 140,02 грн.

Також представником позивача заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи документів, яке задоволено судом на підставі статті 207 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову надав заперечення.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

У судовому засіданні судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

10.10.2009 між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київнерго» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс Груп» (споживач) укладено договір №1640235 на постачання теплової енергії у гарячій воді (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов'язався виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених у цьому договорі.

За змістом Договору позивач зобов'язався поставляти теплову енергію для опалення та гарячого водопостачання у багатоквартирному будинку за адресою: м. Київ, вул. Лаврухіна, 6, утримання якого забезпечує відповідач.

Тарифи та порядок розрахунків за спожиту теплову енергію сторони погодили у Додатку №2 до Договору, за умовами п. п. 1, 12 якого розрахунки зі споживачем за теплову енергію проводяться згідно з тарифами, встановленими постачальнику Управлінням цінової політки Київської міської державної адміністрації, затвердженими розпорядженням КМДА від 31.08.2009 №981. Можливі зміни тарифів в період дії договору.

Відповідно до п. 4.1 Договору він набуває чинності з дня його підписання та діє до 05.06.2010. Умовами пункту 4.3 Договору передбачено, що він вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Зі змісту листа Публічного акціонерного товариства «Київенерго» вих.№029/53/1/5024 від 28.04.2016 вбачається, що 01.04.2016 між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс Груп» було укладено договір про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води з балансоутримувачем під час надання послуг і розмежування відповідальності сторін, у зв'язку з чим договір №1640235 від 10.10.2009 в частині здійснення постачання теплової енергії втратив чинність. Також повідомлено адресата, що станом на 01.04.2016 заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс Груп» за договором №1640235 від 10.10.2009 становить 403 230,02 грн.

Матеріали справи свідчать, що у період дії Договору з квітня 2015 року по березень 2016 року відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято теплову енергію в обсягах, визначених в актах приймання-передавання товарної продукції, які підписано обома сторонами, на загальну суму 725 331,57 грн. (з ПДВ), з яких:

за квітень 2015 року - акт №04/2015-1640235 від 30.04.2015 на суму 33 202,72 грн.;

за травень 2015 року - акт №05/2015-1640235 від 31.05.2015 на суму 28 507,32 грн.;

за червень 2015 року - акт №06/2015-1640235 від 30.06.2015 на суму 4 843,63 грн.;

за липень 2015 року - акт №07/2015-1640235 від 31.07.2015 на суму 14 506,04 грн.;

за серпень 2015 року - акт №08/2015-1640235 від 31.08.2015 на суму 12 236,54 грн.;

за вересень 2015 року - акт №09/2015-1640235 від 30.09.2015 на суму 14 979,56 грн.;

за жовтень 2015 року - акт №10/2015-1640235 від 31.10.2015 на суму 38 882,89 грн.;

за листопад 2015 року - акт №11/2015-1640235 від 30.11.2015 на суму 82 889,83 грн.;

за грудень 2015 року - акт №12/2015-1640235 від 31.12.2015 на суму 111 646,36 грн.;

за січень 2016 року - акт №1/2016-1640235 від 31.01.2016 на суму 164 016,20 грн.;

за лютий 2016 року - акт №2/2016-1640235 від 29.02.2016 на суму 120 134,83 грн.;

за березень 2016 року - акт №3/2016-1640235 від 31.03.2016 на суму 99 485,65 грн.

При цьому, зі змісту вказаних актів приймання-передавання товарної продукції вбачається, що вартість поставленої теплової енергії було визначено згідно з постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №613 від 03.03.2015, якою встановлено тариф на теплову енергію в розмірі 531,10 грн. (без ПДВ) за 1 Гкал.

У період дії Договору, у зв'язку з неналежним виконанням позивачем зобов'язань з оплати теплової енергії, 21.10.2015 між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (енергопостачальна організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс Груп» (споживач) укладено угоду №Р1640235-10/15 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №1640235 від 10.10.2009, за умовами якого сторони домовились про реструктуризацію існуючої у споживача заборгованості станом на 01.10.2015 в загальній сумі 250 485,69 грн. зі сплатою щомісячних платежів у період з жовтня 2015 року по березень 2016 року.

25.04.2016 між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (енергопостачальна організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс Груп» (споживач) укладено угоду №Р1640235-04/16 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №1640235 від 10.10.2009, за умовами якого сторони домовились про реструктуризацію існуючої у споживача заборгованості станом на 01.04.2016 в загальній сумі 403 230,02 грн. зі сплатою щомісячних платежів у період з квітня 2016 року по березень 2018 року.

В подальшому, як встановлено судом, постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2016 у справі №826/15733/15 визнано нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №613 від 03.03.2015 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго»

Як вказує позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс Груп» надмірно сплатило Публічному акціонерному товариству «Київенерго» грошові кошти в сумі 314 703,25 грн., оскільки вартість поставленої теплової енергії у період з квітня 2015 ркоу по березень 2016 року була визначена відповідачем з застосуванням тарифу в розмірі 531,10 грн. (без ПДВ) за 1 Гкал, встановленого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №613 від 03.03.2015, яку визнано судом нечинною з моменту її прийняття.

Згідно з листом. Вих№050кбк/1я23/22647 від 21.12.2017 Публічне акціонерне товариство «Київенерго» повідомило позивача про відмову здійснити перерахунок вартості поставленої теплової енергії, у тому числі, за договором №1640235 від 10.10.2009.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю підстав, на думку позивача, для стягнення з відповідача надмірно сплачених грошових коштів за поставлену теплову енергію в сумі 314 703,25 грн.

Правовідносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг з теплопостачання між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, регулюються спеціальними нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про теплопостачання».

Згідно з п. п. 2, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що виконавцем комунальної послуги є суб'єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; виробником є суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; споживачем житлово-комунальних послуг є індивідуальний або колективний споживач.

При цьому, житлово-комунальними послугами є результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає договір №1640235 від 10.10.2009 на постачання теплової енергії у гарячій воді як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу, який підпадає під правове регулювання норм статті 714 Цивільного кодексу України, статей 275, 276 Господарського кодексу України, а також положень Закону України «Про теплопостачання» та Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Частиною 1 статті 714 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України, встановлено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

У статті 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що тариф (ціна) на теплову енергію - це грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Згідно з частиною 2 статті 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.

Частиною 3 статті 20 Закону України «Про теплопостачання» в редакції, чинній у спірний період, передбачалось, що тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Як встановлено судом, нарахування вартості поставленої позивачу теплової енергії у період з квітня 2015 року по березень 2016 було здійснено Публічним акціонерним товариством «Київенерго» з застосуванням тарифу, встановленого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №613 від 03.03.2015 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго», а саме в розмірі 531,10 грн. за 1 Гкал (без ПДВ).

Однак, постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2016 у справі №826/15733/15 зазначену постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №613 від 03.03.2015 було визнано нечинною з моменту її прийняття.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції до 15.12.2017) постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

У даному випадку господарський суд виходить з того, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов'язаний з приписами частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд не застосовує правові акти, прийняті відповідним органом, якщо такі акти не відповідають Конституції та законам України.

Враховуючи наведене, господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визначення вартості спожитої позивачем теплової енергії за період з квітня 2015 року по березень 2016 року за договором №1640235 від 10.10.2009, який передбачає застосування регульованого тарифу, встановленого уповноваженим органом. У даному випадку до спірних правовідносин за договором №1640235 від 10.10.2009 слід застосовувати тариф, встановлений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг №465 від 23.04.2014 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго», якою було встановлено тариф на теплову енергію у розмірі 295,17 грн. (без ПДВ) за 1 Гкал.

Такі висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.03.2018 у справі №910/7749/17.

При цьому, безпідставними є твердження відповідача про ненастання строку виконання ним грошового зобов'язання, оскільки, по-перше, матеріалами справи (лист відповідача від 21.12.2017) підтверджується факт звернення позивача до відповідача з вимогою про здійснення перерахунку вартості поставленої теплової енергії.

По-друге, згідно зі статтею 124 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Законом може бути визначений обов'язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Рішенням Конституційного Суду №15-рп/2002 від 09.07.2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини 2 статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Відтак, недотримання досудового порядку урегулювання спору не може бути підставою для обмеження права позивача на судових захист його порушеного права.

Одночасно з цим, при перевірці наданого позивачем розрахунку ціни позову судом було встановлено, що такий розрахунок є необґрунтованим та не узгоджується з наявними матеріалами справи, виходячи з наступного.

По-перше, позивачем здійснено розрахунок надмірно сплачених грошових коштів, виходячи з обсягу спожитих гігакалорій теплової енергії, посилаючись на відомості з облікових карток, сформованих Публічним акціонерним товариством «Київенерго». Однак, матеріали справи не містять облікових карток за договором №1640235 від 10.10.2009, на підставі якого виник спір. Зі змісту наданих позивачем копій облікових карток вбачається, що їх сформовано Публічним акціонерним товариством «Київенерго» на виконання договору «№1640125».

По-друге, судом враховано особливості правовідносин, які склались між сторонами, зокрема обставини укладення між ними угод №Р1640235-10/15 від 21.10.2015 та №Р1640235-04/16 від 25.04.2016 про реструктуризацію заборгованості за договором №1640235 від 10.10.2009.

Статтею 3 Цивільного кодексу України віднесено свободу договору до загальних засад цивільного законодавства.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному волевиявленні сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, керуючись принципом свободи договору, позивач та відповідач уклали угоди №Р1640235-10/15 від 21.10.2015 та №Р1640235-04/16 від 25.04.2016, якими погодили розмір заборгованості позивача (в розмірі 250 485,69 грн. та 403 230,02 грн. відповідно) за договором №1640235 від 10.10.2009 та порядок її погашення. Вказані договори в силу презумпції правомірності правочину є дійсними та підлягають виконанню сторонами. Матеріали справи не містять відомостей про визнання таких угод недійсними, їх розірвання або внесення змін до їх умов.

У судовому засіданні представники як позивача, так і відповідача підтвердили дійсність вказаних угод та їх виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи наведене, безпідставними є доводи позивача про наявність підстав для повернення частини грошових коштів, які сплачувались Товариством з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс Груп» саме на виконання угод №Р1640235-10/15 від 21.10.2015 та №Р1640235-04/16 від 25.04.2016, за умовами яких позивач визнав наявну у нього заборгованість.

Таким чином, надані позивачем платіжні доручення №131 від 23.02.2016 на суму 23 202,72 грн., №132 від 23.02.2016 на суму 22 666,42 грн., №237 від 22.03.2016 на суму 5 840,90 грн., №238 від 22.03.2016 на суму 11 506,04 грн., №239 від 22.03.2016 на суму 12 236,54 грн., №240 від 22.03.2016 від 14 979,56 грн., №349 від 25.04.2016 на суму 16 801,26 грн., №370 від 28.04.2016 на суму 16 801,26 грн., №387 від 29.04.2016 на суму 11 990,82 грн., №389 від 29.04.2016 на суму 4 810,43 грн., №392 від 29.04.2016 на суму 16 801,25 грн., №514 від 23.06.2016 на суму 16 801,25 грн., №689 від 15.09.2016 на суму 16 801,25 грн., №709 від 30.09.2016 на суму 16 801,25 грн., №774 від 28.10.2016 на суму 16 801,25 грн., №864 від 21.12.2016 на суму 16 801,25 грн., №887 від 30.12.2016 на суму 16 801,25 грн., №1004 від 13.03.2017 на суму 16 801,25 грн., №1114 від 29.05.2017 на суму 16 801,25 грн. не приймаються судом як докази оплати теплової енергії на виконання умов договору №1640235 від 10.10.2009 у надмірному розмірі, оскільки з призначення платежів за вказаними платіжними дорученнями вбачається, що грошові кошти сплачувались саме на виконання чинних та діючих угод №Р1640235-10/15 від 21.10.2015 та №Р1640235-04/16 від 25.04.2016 у визначених вказаними угодами сумах та встановлені строки.

По-третє, обґрунтованими є твердження відповідача про недоведення факту оплати позивачем нарахованої вартості теплової енергії у повному обсязі, що може свідчити про заявлення позивачем вимог про повернення грошових коштів, які він фактично не сплачував. Так, господарський суд виходить з того, що в розрахунку ціни позову позивач вказує, що загальна нарахована сума (за тарифом 531,10 грн./Гкал) становить 604 443,00 грн. (без ПДВ); сума, яка має бути нарахована (за тарифом 295,17 грн./Гкал), - 342 190,29 грн. (без ПДВ); різниця нарахувань - 262 252,71 грн. (без ПДВ) або 314 703,25 грн. (з ПДВ). Однак, позивач не наводить відомостей про фактично сплачені ним грошові кошти.

Як було встановлено судом, згідно з підписаними сторонами актами приймання-передавання товарної продукції у період з квітня 2015 року по березень 2016 року відповідачем було поставлено позивачу теплову енергію на загальну суму 725 331,57 грн. (з ПДВ) Одночасно з цим, до позовної заяви позивачем додано копії платіжних доручень, якими підтверджується здійснення останнім оплат лише на суму 538 518,03 грн. (частина з яких сплачена виконання угод про реструктуризацію боргу). За контррозрахунком відповідача позивачем було сплачено 523 716,57 грн.

При цьому, згідно з угодами №Р1640235-10/15 від 21.10.2015 та №Р1640235-04/16 від 25.04.2016 реструктуризовано було заборгованість в розмірі 250 485,69 грн. та 403 230,02 грн. відповідно, однак зі змісту даних угод не вбачається, за який саме період така заборгованість виникла.

Враховуючи невідповідності здійснених сторонами розрахунків, ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 сторін було зобов'язано скласти акт звірки розрахунків (з ініціативи позивача) з зазначенням суми та періодів нарахування заборгованості (з урахуванням часткових оплат у разі їх здійснення) та з посиланням на первинні документи, на підставі яких проведена відповідна операція. В подальшому, під час розгляду справи сторонами неодноразово заявлялись клопотання про відкладення розгляду справи для надання їм можливості провести звірку взаєморозрахунків, однак станом на дату розгляду справи 04.04.2018 відповідного акту звірки суду надано не було.

Натомість, у судовому засіданні 04.04.2018 представником позивача було повідомлено суду, що при складенні позовної заяви позивачем було допущено помилку та включено до ціни позову суму отриманих субсидій на оплату теплової енергії, у зв'язку з чим просив позов задовольнити частково на суму 225 140,02 грн. При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують оплату частину теплової енергії, поставленої за договором №1640235 від 10.10.2009, за рахунок субсидій, та протягом судового провадження з листопада 2017 року такі обставини суду сторонами не повідомлялись.

З огляду на викладене господарський суд наголошує, що згідно з ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

За висновками суду, позивачем, який ініціював даний судовий процес, не було належним чином дотримано свого обов'язку з доказування фактичних обставин справи та порушення його прав з боку відповідача, а відтак не було дотримано завдання господарського судочинства, яке полягає у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляді інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачем не доведено за допомогою належних та достатніх доказів розміру заявленої до стягнення суми надмірно сплачених коштів, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс Груп» до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про стягнення 314 703,25 грн. є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 4 720,55 грн. залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 129, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс Груп» до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про стягнення 314 703,25 грн. відмовити повністю.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12.04.2018.

Суддя В.В. Князьков