РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.04.2018Справа № 910/23459/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС»

До 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ»

2. Публічного акціонерного товариства «БМ БАНК»

про визнання недійсними пунктів договорів, додаткових договорів, визнання поруки припиненою

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Сауріна Т.А. - по дов.

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідачів, 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ», 2. Публічного акціонерного товариства «БМ БАНК» про: визнання недійсним п.4.2 договору поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС», Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК», Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ»; визнання припиненою поруки за договором поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС», Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК», Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ»; визнання недійсним додаткового договору №8 від 18.07.2016р. до договору поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС», Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК», Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ»; визнання недійсним п.4.2 договору поруки №16/99/270715-П від 27.07.2015р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС», Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК», Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ»; визнання припиненою поруки за договором поруки №16/99/270715-П від 27.07.2015р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС», Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК», Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ»; визнання недійсним додаткового договору №1 від 18.07.2016р. до договору поруки №16/99/270715-П від 27.07.2015р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС», Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК», Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невідповідність п.4.2 договору поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р., п.4.2 договору поруки №16/99/270715-П від 27.07.2015р., додаткового договору №8 від 18.07.2016р. до договору поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р. та додаткового договору №1 від 18.07.2016р. до договору поруки №16/99/270715-П від 27.07.2015р. вимогам чинного законодавства. Позивачем наголошено, що порука за означеними вище договорами припиналась на підставі ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України.

Разом з позовною заявою позивачем було подано клопотання про витребування доказів.

Ухвалою від 02.01.2018р. відкрито провадження по справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 29.01.2018р.

Відповідач 2 у відзиві, який було подано до суду 18.01.2018р., проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаюсь на відповідність оспорюваних позивачем умов та додаткових угод до договорів поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р., №16/99/270715-П від 27.07.2015р. вимогам чинного законодавства. Одночасно, вказаним учасником судового процесу наголошено на безпідставності тверджень позивача стосовно припинення поруки за означеними забезпечувальними зобов'язаннями.

Відповідач 1 у відзиві, якій надійшов до Господарського суду міста Києва 24.01.2018р., позовні вимоги визнав обґрунтованими.

29.01.2018р. представником Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ» було подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача 1.

У судовому засіданні 29.01.2018р. судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, з огляду на його невідповідність приписам ст.81 Господарського процесуального кодексу України.

29.01.2018р. судом постановлено відкласти розгляд справи на 19.02.2018р. З метою повідомлення відповідача 1 про час та місце підготовчого засідання на адресу відповідача 1 було направлено ухвалу від 29.01.2018р.

19.02.2018р. представником Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС» було подано клопотання про витребування у відповідача 2 доказів, а саме оригіналів первинних документів та виписок з особового рахунку позичальника Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ» за договором №16/79/100912-ЮР від 10.09.2012р. відновлювальної мультивалютної кредитної лінії та за договором №16/99/051213-ЮР від 05.12.2013р. відновлювальної мультивалютної кредитної лінії, укладеними між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ» та Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК», щодо погашення позичальником своїх зобов'язань перед банком за вказаними договорами за період з 24.07.2015р. по 05.02.2018р.

19.02.2018р. судом відкладено підготовче засідання на 23.02.2018р.

23.02.2018р. клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС» про витребування доказів було розглянуто та відхилено судом, з огляду недоцільність витребування вказаних вище документів для повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та правильного вирішення спору.

Одночасно, у судовому засіданні 23.02.2018р. судом без виходу до нарадчої кімнати було задоволено клопотання позивача про зобов'язання відповідача 2 надати відповіді на десять запитань у відповідності до ст.90 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 23.02.2018р. судом було продовжено підготовче провадження на 30 календарних днів, відкладено підготовче засідання на 16.03.2018р.

16.03.2018р. представником позивача було подано через відділ діловодства суду клопотання про витребування доказів та зобов'язання відповідача 2 виконати вимоги ст.90 Господарського процесуального кодексу України та ухвали суду про відкриття провадження у справі, протокольної ухвали від 23.02.2018р.

У судовому засіданні 16.03.2018р. означені клопотання позивача було розглянуто та відхилено судом як такі, що позбавлені належного та достатнього обґрунтування.

16.03.2018р. судом поставлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 16.04.2018р. З метою повідомлення відповідача 1 про дату, час та місце розгляду справи по суті, на адресу вказаного учасника судового процесу було направлено ухвалу від 16.03.2018р.

Представник позивача у судовому засіданні 16.04.2018р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представники відповідачів 1 та 2 у судове засідання 16.04.2018р. не з'явились, проте, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Зокрема, про належне повідомлення відповідача 1 свідчить поштове повідомлення №000 про вручення адресату ухвали від 16.03.2018р.

Представник відповідача 2 був присутній у минулому судовому засіданні 16.03.2018р. та повідомлений судом щодо дати, часу та місця розгляду справи по суті.

Наразі, за висновками суду, неявка представників відповідачів 1 та 2 не перешкоджає розгляду справи по суті у судовому засіданні 16.04.2018р.

В судовому засіданні 16.04.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується первісний та зустрічний позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення позивача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

10.09.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ» (позичальник) та Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК» (банк) було укладено договір №16/79/100912-ЮР відновлювальної мультивалютної кредитної лінії, відповідно до умов п.1.1 якого банк зобов'язується надавати, а позичальник зобов'язується отримувати, належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит у валютах, вказаних у цьому договорі в розмірі 315 000 дол.США, сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі та порядку, визначених цим договором.

У п.1.2 вказаного правочину зазначено, що кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії траншами з позичкового рахунку №640 на поточний рахунок позичальника в банку в безготівковому порядку на ведення поточної діяльності в період з 10.09.2012р. до 09.09.2014р. Кредит надається в доларах США, євро, та в російських рублях. Ліміт кредитування встановлено в доларах США. Сума кредитів, що надано у будь-якій валюті цього договору (долари США, гривні, євро), не повинна перевищувати встановлений ліміт кредитування.

У п.1.3 договору №16/79/100912-ЮР від 10.09.2012р. визначено графік погашення кредиту з остаточною датою 09.09.2014р.

За умовами п.1.6 договору №16/79/100912-ЮР від 10.09.2012р. за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в порядку та в розмірах, визначених договором. При нарахуванні та сплаті процентів за користування кредитом сторони повинні керуватись наступним: проценти за користування кредитом нараховуються банком на основі процентної ставки, яка може бути змінена в порядку, визначеному цим договором в розмірі; за користування кредитом, який надано в доларах США - 15% річних; за користування кредитом, що надано в євро - 11% річних; за користування кредитом, що надано в російських рублях - 20% річних. Проценти нараховуються методом «факт/360» для кредиту в іноземній валюті, методом «факт/факт» для кредиту в національній валюті України. При цьому, проценти нараховуються на суму кредиту, що фактично надано банком позичальнику і яку ще не повернуто останнім відповідно до умов даного договору. Для розрахунку процентів день надання та день погашення кредиту вважається одним днем. Перша сплата процентів позичальником відбувається не пізніше 30.09.2012р. за період з першого дня видачі кредиту по 25.09.2012р. включно (з урахуванням положень п.1.6.2 цього договору). Всі наступні сплати процентів відбуваються в розрахунку з 26-го числа попереднього місяця по 25-те число включно звітного місяця та сплачуються позичальником щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця, а у разі повного строкового та дострокового погашення кредиту - одночасно з погашенням кредиту.

Зі змісту розділу 3 договору №16/79/100912-ЮР від 10.09.2012р. вбачається, що забезпечення виконання позичальником своїх обов'язків забезпечується заставою нерухомого майна та порукою.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань (п.10.1 договору №16/79/100912-ЮР від 10.09.2012р.).

Додатковими договорами №1 від 05.02.2013р., №2 від 12.02.2013р., №3 від 13.09.2013р., №4 від 06.03.2014р., №4 від 26.09.2013р., №5 від 26.06.2014р., №6 від 28.07.2014р., №7 від 14.08.2014р., №8 від 24.07.2015р., №9 від 18.07.2016р. до договору №16/79/100912-ЮР від 10.09.2012р. було внесено зміни, зокрема, в частині визначення забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань, збільшення ліміту кредитної лінії, строку (графіку) повернення кредиту, розміру процентів за користування кредитними коштами, тощо.

Зокрема, у додатковому договорі №8 від 24.07.2015р. контрагентами погоджено, що кредит повертається позичальником не пізніше 09.09.2015р. відповідно до графіку: 1. до 01.08.2015р. сума погашення 10 000 дол.США, 2. до 01.09.2015р. сума погашення 20 000 дол.США, 3. до 09.09.2015р. включно сума погашення в розмірі залишку заборгованості.

У додатковому договорі №9 від 18.07.2016р. до договору №16/79/100912-ЮР від 10.09.2012р. погоджено, що кредит повертається позичальником не пізніше 08.09.2017р. відповідно до графіку, згідно змісту якого перший платіж сплачується у липні 2016р., а останній - до 08.09.2017р. включно.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №16/79/100912-ЮР від 10.09.2012р., як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у відповідачів взаємних цивільних прав та обов'язків.

05.02.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ» (боржник), Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС» (поручитель) було укладено договір поруки №16/79/050213/П-1, відповідно до п.п.1.1, 1.2 якого поручитель поручається перед кредитором за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язання за кредитним договором. А також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. У разі порушення боржником зобов'язання за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Кредитним договором у розумінні вказаного договору поруки є договір №16/79/100912-ЮР від 10.09.2012р. відновлювальної мультивалютної кредитної лінії, укладений між кредитором і боржником, а також усі додаткові договори, додатки, зміни та доповнення до нього, чинні на момент укладання цього договору, та можуть бути укладені після його укладання.

У п.4.1 договору №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р. вказано, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання за кредитним договором.

За умовами п.4.2 договору №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р. порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язань по кредитному договору не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (п.п.4.3, 4.4 договору №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р.).

У п.7.3 вказаного правочину зазначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами.

У зв'язку з внесенням змін до кредитного договору №16/79/100912-ЮР від 10.09.2012р. сторонами укладались додаткові договори до договору поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р.

05.12.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ» (позичальник) та Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК» (банк) було укладено договір №16/99/051213-ЮР відновлювальної мультивалютної кредитної лінії, відповідно до умов п.1.1 якого банк зобов'язується надавати, а позичальник зобов'язується отримувати, належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит у валютах, вказаних у цьому договорі в розмірі 370 000 дол.США, сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі та порядку, визначених цим договором.

У п.1.2 вказаного правочину зазначено, що кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії траншами з позичкового рахунку №640 на поточний рахунок позичальника в банку в безготівковому порядку на ведення поточної діяльності в період з 05.12.2013р. до 04.12.2015р. Кредит надається в доларах США, євро, та в російських рублях. Ліміт кредитування встановлено в доларах США. Сума кредитів, що надано у будь-якій валюті цього договору (долари США, гривні, євро), не повинна перевищувати встановлений ліміт кредитування.

У п.1.3 договору №16/99/051213-ЮР від 05.12.2013р. визначено графік погашення кредиту з остаточним строком грудень 2015р.

За умовами п.1.6 договору №16/99/051213-ЮР від 05.12.2013р. за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в порядку та в розмірах, визначених договором. При нарахуванні та сплаті процентів за користування кредитом сторони повинні керуватись наступним: проценти за користування кредитом нараховуються банком на основі процентної ставки, яка може бути змінена в порядку, визначеному цим договором в розмірі; за користування кредитом, який надано в доларах США - 11% річних; за користування кредитом, що надано в євро - 11% річних; за користування кредитом, що надано в російських рублях - 20% річних. Проценти нараховуються методом «факт/360» для кредиту в іноземній валюті, методом «факт/факт» для кредиту в національній валюті України. При цьому, проценти нараховуються на суму кредиту, що фактично надано банком позичальнику і яку ще не повернуто останнім відповідно до умов даного договору. Для розрахунку процентів день надання та день погашення кредиту вважається одним днем. Перша сплата процентів позичальником відбувається не пізніше 31.12.2013р. за період з першого дня видачі кредиту по 25.12.2013р. включно (з урахуванням положень п.1.6.2 цього договору). Всі наступні сплати процентів відбуваються в розрахунку з 26-го числа попереднього місяця по 25-те число включно звітного місяця та сплачуються позичальником щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця, а у разі повного строкового та дострокового погашення кредиту - одночасно з погашенням кредиту.

Зі змісту розділу 3 договору №16/99/051213-ЮР від 05.12.2013р. вбачається, що виконання позичальником своїх обов'язків забезпечується заставою нерухомого майна, товарів в обороті майнових прав на грошові кошти та порукою.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань (п.10.1 договору №16/99/051213-ЮР від 05.12.2013р.).

З представлених суду документів вбачається, що сторонами неодноразово вносились зміни до кредитного договору №16/99/051213-ЮР від 05.12.2013р.

Зокрема, додатковим договором №10 від 27.07.2015р. сторонами погоджено визначити максимальний ліміт кредитної лінії на рівні 297 995,36 грн., змінено розмір процентів за користування кредитними коштами. Одночасно, контрагентами досягнуто згоди щодо зміни строку повернення кредиту не пізніше 04.12.2015р. у відповідності до графіку, згідно якого перший платіж вносить до 01.08.2015р., а останній - до 04.12.2015р. включно.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №16/99/051213-ЮР від 05.12.2013р., як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у відповідачів взаємних цивільних прав та обов'язків.

27.07.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ» (боржник), Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС» (поручитель) було укладено договір поруки №16/99/270715-П, відповідно до п.п.1.1, 1.2 якого поручитель поручається перед кредитором за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. У разі порушення боржником зобов'язання за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Кредитним договором у розмінні вказаного договору поруки є договір №16/99/051213-ЮР від 05.12.2013р. відновлювальної мультивалютної кредитної лінії, укладений між кредитором і боржником, а також усі додаткові договори, додатки, зміни та доповнення до нього, чинні на момент укладання цього договору, та можуть бути укладені після його укладання.

У п.4.1 договору №16/99/270715-П від 27.07.2015р. вказано, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання за кредитним договором.

За умовами п.4.2 договору №16/99/270715-П від 27.07.2015р. порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язань по кредитному договору не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (п.п.4.3, 4.4 договору №16/99/270715-П від 27.07.2015р.).

У п.7.3 вказаного правочину зазначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами.

У зв'язку з внесенням змін до кредитного договору №16/99/051213-ЮР від 05.12.2013р. сторонами укладались додаткові договори до договору поруки №16/99/270715-П від 27.07.2015р.

Наразі, за твердженнями позивача, пункти 4.2 договорів поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р. та №16/99/270715-П від 27.07.2015р. суперечать приписами чинного законодавства, зокрема, ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, що, на думку заявника, вказує на наявність підстав для визнання означених пунктів договорів поруки недійсними.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною (п.2.11 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання пункту договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод (їх частин) недійсними.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи наявність підстав для визнання недійсними пунктів 4.2 договорів №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р. та №16/99/270715-П від 27.07.2015р., позивач посилався на те, що останні суперечать приписам ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсними пунктів договорів поруки не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель зобов'язується перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 559 Цивільного кодексу України передбачено підстави припинення саме зобов'язань з поруки. Зокрема, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Таким чином, законодавець передбачив додаткові підстави припинення поруки, а саме: правила обмежувальних строків (шестимісячного та тривалістю в один рік), які вступають в дію, відповідно, лише у разі, якщо договором поруки не встановлено строк дії поруки, а основним договором не визначено строк виконання основного зобов'язання.

При цьому, з системного аналізу ст.559 Цивільного кодексу України полягає, що законодавцем надано сторонам договору поруки право визначити строк її припинення, а приписи ч.4 вказаної статті означеного права не обмежують, а врегульовують відносини з припинення поруки у випадку, коли сторонами відповідного права не реалізовано.

Як вказувалось судом вище, у п.4.2 договору №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р. порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язань по кредитному договору не пред'явить вимоги до поручителя.

За умовами п.4.2 договору №16/99/270715-П від 27.07.2015р. порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язань по кредитному договору не пред'явить вимоги до поручителя.

Тобто, з наведеного вбачається, що контрагентами на підставі вільного волевиявлення було погоджено строк припинення поруки.

При цьому, у даному випадку суд зазначає, що за приписами статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки.

Одночасно, ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст.627 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що до сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Тобто, погодження контрагентами у п.п.4.2 договорів №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р., №16/99/270715-П від 27.07.2015р., що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язань по кредитному договору не пред'явить вимоги до поручителя в повному обсязі відповідає ст.ст.6, 627, 559 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо юридичної неспроможності тверджень позивача про невідповідність пунктів 4.2 договорів поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р., №16/99/270715-П від 27.07.2015р. приписам ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, а отже, і відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійними означених пунктів договорів поруки.

Одночасно, з приводу позовних вимог про визнання припиненою поруки за договорами поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р., №16/99/270715-П від 27.07.2015р., укладеними між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС», Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК», Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ», господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Перелік підстав припинення зобов'язань є вичерпним та відображений в ст.ст.599, 601, 604 609 Цивільного кодексу України.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Статтею 559 Цивільного кодексу України передбачено підстави припинення саме зобов'язань з поруки. Зокрема, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як було встановлено судом, згідно договору поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р. поручитель поручається перед кредитором за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язання за договором №16/79/100912-ЮР від 10.09.2012р. відновлювальної мультивалютної кредитної лінії, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. У разі порушення боржником зобов'язання за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно умов основного зобов'язання в редакції додаткового договору №8 від 24.07.2015р. контрагентами погоджено, що кредит повертається позичальником не пізніше 09.09.2015р. відповідно до графіку: 1. до 01.08.2015р. сума погашення 10 000 дол.США, 2. до 01.09.2015р. сума погашення 20 000 дол.США, 3. до 09.09.2015р. включно сума погашення в розмірі залишку заборгованості.

Одночасно, згідно договору поруки №16/99/270715-П від 27.07.2015р. поручитель поручається перед кредитором за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язання за договором №16/99/051213-ЮР від 05.12.2013р. відновлювальної мультивалютної кредитної лінії, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. У разі порушення боржником зобов'язання за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Додатковим договором №10 від 27.07.2015р. до кредитного договору №16/99/051213-ЮР від 05.12.2013р. контрагентами досягнуто згоди щодо зміни строку повернення кредиту не пізніше 04.12.2015р. у відповідності до графіку, згідно якого перший платіж вносить до 01.08.2015р., а останній - до 04.12.2015р. включно.

Судом вказувалось, що зі змісту пунктів 4.2 догорів поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р., №16/99/270715-П від 27.07.2015р. полягає, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язань по кредитному договору не пред'явить вимоги до поручителя в повному обсязі.

Як вбачається з представлених до матеріалів справи документів, 15.11.2016р. (поштове повідомлення №739) Публічне акціонерне товариство «БМ БАНК» звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС» з вимогою №3431-05/5 від 10.11.2016р. про виконання зобов'язань за договором поруки №16/99/270715-П від 27.07.2015р.

16.11.2016р. відповідачем 2 було скеровано позивачу вимогу №3449-05/5 від 11.11.2016р. про виконання зобов'язань за договором поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р.

Одночасно, як свідчать матеріали справи, Публічне акціонерне товариство «БМ БАНК» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачів, Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС» та Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ» про стягнення солідарно заборгованості в сумі 23 806 634,94 грн. за договорами №16/99/051213-ЮР від 05.12.2013р. та №16/79/100912-ЮР від 10.09.2012р. відновлювальної мультивалютної кредитної лінії.

Наразі, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Частинами 1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою від 13.05.2017р. порушено провадження у справі №904/5574/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ БАНК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЗТ Єврометал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербізнессервіс» про стягнення 23 806 634,94 грн.

Тобто, з наведеного полягає, що Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК» було реалізовано право на звернення до поручителя з вимогою про виконання зобов'язання боржника за основними договорами у межах строків поруки, визначених укладеними між сторонами договорами забезпечення, що спростовує твердження позивача про припинення поруки за означеними вище правочинами.

Таким чином, виходячи з приписів ст.559 Цивільного кодексу України та змісту пунктів 4.2 договорів поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р., №16/99/270715-П від 27.07.2015р., суд дійшов висновку щодо необґрунтованості та відсутності підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербізнессервіс» в частині визнання припиненою поруки за договорами поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р., №16/99/270715-П від 27.07.2015р., укладеними між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС», Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК», Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ».

Виходячи з принципу повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним додаткового договору №8 від 18.07.2016р. до договору поруки №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС», Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК», Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ»; визнання недійсним додаткового договору №1 від 18.07.2016р. до договору поруки №16/99/270715-П від 27.07.2015р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС», Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК», Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ». При цьому, суд виходив з наступного.

Як було зазначено вище, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (додаткового договору) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод (їх частин недійсними) недійсними.

Наразі, обґрунтовуючи наявність підстав для визнання вказаних вище додаткових угод недійсними, позивач посилався на те, що останні укладено після припинення поруки за договорами №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р. та №16/99/270715-П від 27.07.2015р.

Отже, з огляду на висновки суду стосовно відсутності підстав вважати поруку за договорами №16/79/050213/П-1 від 05.02.2013р. та №16/99/270715-П від 27.07.2015р. припиненою, посилання заявника на те, що спірні додаткові угоди укладено після припинення забезпечувального зобов'язання є юридично неспроможними, а отже, не вказують на наявність достатніх підстав для визнання додаткових угод до договорів поруки недійсними.

За таких обставин, виходячи з всього вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо безпідставності та відмови в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС» до відповідачів, 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ», 2. Публічного акціонерного товариства «БМ БАНК» про визнання недійсними пунктів договорів, додаткових договорів, визнання поруки припиненою.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРБІЗНЕССЕРВІС», господарським судом не прийнято заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЗТ ЄВРОМЕТАЛ» про визнання розглядуваних у межах справи позовних вимог, яку викладено у відзиві від 22.01.2018р.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення від 27.09.2001р. у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Враховуючи приписи ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 26.04.2018р.

Суддя Спичак О.М.