ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
"19" квітня 2018 р. Справа № 922/5723/14
Постановою колегії суддів Харківського апеляційного господарського суду від 19.04.2018 у справі № 922/5723/14 залишена без задоволення апеляційна скарга Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу господарського суду Харківської області від 28.02.2018 у справі №922/5723/14, винесену за результатами розгляду скарги ТОВ Фарт в порядку судового контролю за виконанням судового рішення.
На моє переконання, прийняте колегією суддів рішення є невірним, апеляційна скарга Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підлягає задоволенню, а ухвала про задоволення скарги ТОВ Фарт підлягає скасуванню, виходячи із наступного.
За заявою стягувача ПАТ Східно - ОСОБА_1 Грант та на підставі наказу господарського суду Харківської області по справі № 922/5723/14 від 12.01.2016, відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження № 50402325.
Також постановою про відкриття виконавчого провадження від 10.03.2016 головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 було встановлено строк на добровільне виконання боржником вказаного судового рішення.
06.04.2016 державним виконавцем у виконавчому провадженні № 50402325 було винесено постанову про стягнення виконавчого збору з боржника у розмірі 7 490, 70 грн. та 387 158,83 доларів США та встановлено строк предявлення до виконання 1 рік.
27.02.2017 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 50402325 було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві, якою, серед іншого, було повернуто виконавчий документ стягувачу; припинено чинність арештів майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення; завершене виконавче провадження.
21.12.2017 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 55427671) з примусового виконання постанови № 50402325 від 06.04.2016 року, виданої Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення з ТОВ ФАРТ на користь держави виконавчого збору у розмірі 7 490, 70 грн. та 387 158,83 доларів США.
Звертаючись зі скаргою ТОВ ФАРТ зазначало, що:
- державним виконавцем не здійснювалось заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду, в силу чого, на думку скаржника, виконавчий збір не підлягав нарахуванню і стягненню;
- постанова про стягнення виконавчого збору винесена із порушенням строку, встановленого ч.3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження»;
- «для відкриття виконавчого провадження постановою ВП № 55427671 використана власна постанова виконавця, винесена у виконавчому провадженні №50402325» (а.с. 102 т.4).
Вважаю, що колегія суддів не повинна була погоджуватися із такою правовою позицією, виходячи з наступного.
По-перше, аргумент скаржника щодо неможливості нарахування виконавчого збору в разі відсутності дій виконавця, спрямованих на примусове виконання рішення, не відповідає законодавству, яке діяло на час винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Так, відповідно до приписів ч.1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв станом на 06.04.2016 (далі Закон 1999 року):
«У разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом».
Таким чином, численні посилання скаржника на те, що відсутність дій виконавця унеможливлює стягнення виконавчого збору, не ґрунтуються на приписах законодавства, яке діяло на час винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Крім того, ці посилання суперечать принципу правової визначеності, оскільки норма ч.1 ст. 28 Закону 1999 року щодо обовязку виконавця нарахувати виконавчий збору навіть у разі відсутності дій по примусовому виконанню рішення, сформульована чітко, зрозуміло і не допускає неоднозначного тлумачення.
Запропоноване ж скаржником тлумачення закону суперечить як дослівному змісту норми ст. 28 Закону 1999 року, так і її загальноприйнятому тлумаченню.
По-друге, посилання скаржника на те, що при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору порушені строки, встановлені ч.3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», є очевидно помилковим.
Так, на час винесення зазначеної постанови (06.04.2016) діяв Закон 1999 року, стаття 40 якого ніяким чином не регламентувала строків стягнення виконавчого збору. Зокрема, ч.3 ст. 40 Закону 1999 року стосувалася розшуку боржника, що, очевидно, не має ніякого відношення до правовідносин, які склалися у даному спорі.
В той же час приписи ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» 2016 року, які дійсно регламентують строк стягнення виконавчого збору, не мають зворотної дії у часі і не можуть розповсюджувати свою дію на постанову, винесену 06.04.2016.
Крім того, в цій частині вважаю за необхідне зробити загальне зауваження про те, що, оскаржуючи постанову про відкриття виконавчого провадження, скаржник посилається на наявні, на його думку, дефекти зовсім іншої постанови, а саме постанови про стягнення виконавчого збору, яка на даний час не оскаржена, має юридичну силу і юридичну здатність до створення правових наслідків.
Вважаю, що скасування постанови про відкриття виконавчого провадження із посиланням на дефекти іншої постанови (постанови про стягнення виконавчого збору), яка не оскаржена і має законну силу, є перекрученням права і таке рішення несе ризики спотворення практики застосування судами норм Закону України «Про виконавче провадження».
По-третє, скаржник стверджував, що постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 55427671 прийнята з порушенням норм Закону України Про виконавче провадження, оскільки винесена на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, раніше винесеної в іншому виконавчому провадженні.
В цій частині зазначаю, що дії виконавця повністю відповідають приписам законодавства, оскільки відповідно до положень п.5 ч.1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження відкривається на підставі постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Таким чином, аргументи субєкта звернення - ТОВ «Фарт», не містять підстав задоволення даної скарги.
Крім того, враховуючи положення ч.4 ст. 269 ГПК України, вважаю за необхідне зазначити таке.
Виходячи зі змісту ухвали місцевого господарського суду від 28.02.2018, якою скарга ТОВ «Фарт» була вирішена по суті, суд першої інстанції вийшов за межі аргументів субєкта звернення, викладених в скарзі, і задовольнив скаргу з інших підстав. Зокрема, місцевий господарський суд послався на наступне:
«В той же час, судова колегія зазначає, що на момент прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27.02.2017 року вступив в дію Закон України Про виконавче провадження від 02.06.2016 № 1404-VIII.
Так, згідно з вимогами п. 6 ч. 5 статті 27 Закону України Про виконавче провадження у редакції від 02.06.2016 №1404-VIII, виконавчий збір не стягується згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом».
Вважаю, що зазначений висновок місцевого господарського суду є підставою скасування судового рішення (ухвали від 28.02.2018) з причини неправильного застосування норм матеріального права.
Так, Закон України «Про виконавче провадження» станом на 02.06.2016 року взагалі не містив п. 6 ч.5 ст. 27.
Пізніше, станом на день винесення оскарженої постанови державного виконавця (21.12.2017) частина пята ст. 27 цього Закону була доповнена п.6 наступного змісту: «Виконавчий збір не стягується …. за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом».
Системне тлумачення положень п.6 ч.5 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», в тому числі у поєднанні зі змістом п.4 ч.5 ст. 27 цього ж Закону, з очевидністю свідчить, що у даній нормі законодавець мав на увазі не припинення стягнення за постановами про стягнення виконавчого збору, які винесені до набрання чинності цим Законом, а встановив заборону на нарахування і стягнення виконавчого збору в ході виконання постанов про стягнення виконавчого збору, винесених раніше. Простіше кажучи, законодавець заборонив нарахування виконавчого збору в ході примусового виконання постанов про стягнення виконавчого збору.
Хибне тлумачення ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» місцевим господарським судом призвело до невірного вирішення даного спору.
Враховуючи вищевикладене, вважаю, що апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України слід задовольнити, а ухвалу господарського суду Харківської області від 28.02.2018 у справі №922/5723/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким скаргу ТОВ Фарт залишити без задоволення.
Суддя Слободін М.М.