РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.04.2018Справа № 910/1685/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова

корпорація України»

до Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд»

про стягнення 55.720,48 грн.

Представники сторін: не викликались

Суть спору :

15.02.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» про стягнення 55.720,48 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між сторонами укладено договір складського зберігання зерна № 56-05/13 від 01.11.2013 на підставі якого позивач зберігав зерно відповідача, що підтверджується складськими квитанціями. Проте, у порушення умов договору, ПАТ «Аграрний фонд» не розрахувався з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» за надані послуги, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 55.720,48 грн., з яких: 52.351,34 грн. основного боргу, 2.719,41 грн. інфляційних втрат та 649,73 грн. - 3% річних. Позивач вимоги обґрунтовує з посиланням на ст.ст. 625, 957 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2018 відкрито провадження у справі № 910/1685/18 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Даною ухвалою суду зобов'язано відповідача протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 16.02.2018 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 665 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 01001, м. Київ, вул. Грінченка, 1, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвалу суду від 16.02.2018, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 21.02.2018, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 665, а отже відповідач мав подати відзив до 09.03.2018.

Відповідач у поданому 01.03.2018 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що умовами договору не встановлено строк оплати за надані послуги, а встановлено строк, у який позивач зобов'язаний надати документи відповідачу, на підставі яких в подальшому здійснюється оплата послуг за зберігання, у разі відсутності обставин передбачених п. 6.5 договору. відповідач скориставшись своїм правом передбаченим п. 6.5 договору та перестав здійснювати оплату послуг за зберігання. даний факт був досліджений у справі № 910/4730/16 де суди всіх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для стягнення як боргу за договором так і нарахованих штрафних санкцій, оскільки прострочення не відбулося у зв'язку з тим, що строк оплати не настав. До ПАТ «Аграрний фонд» надійшов лист від філії позивача № 0126 від 23.08.2017, який не містив вимогу про сплату боргу, реквізитів для перерахування коштів та всіх необхідних документів для проведення оплати про що було звернуто увагу відповідачем у листі № 02-08/4/1642. 05.02.2018 відповідач отримав вимогу № 0015 від 01.02.2018, в якій зазначено розмір заборгованості, реквізити для перерахування коштів та надано повний пакет документів. В подальшому після опрацювання документів ПАТ «Аграрний фонд» здійсни оплату наданих послуг у розмірі 52.351,34 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1096 від 16.02.2018. Стосовно нарахування інфляційних втрат та 3% річних вважає, що позивач протиправно здійснює цих нарахувань з дня надання відповіді на лист позивача № 0126 від 23.08.2017, який не являється вимогою (12.09.2017), тоді як дійсна вимога була надана лише 05.02.2018. З огляду на викладене просить закрити провадження в частині стягнення 52.351,34 грн. та відмовити в задоволенні вимог в частині стягнення 2.719,41 грн. інфляційних втрат та 649,73 грн. - 3% річних. Відповідач в обґрунтування своїх заперечень посилається на ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідачем 01.03.2018 до відділу діловодства суду подано клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки є рішення яке набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. При цьому зазначає, що під час розгляду справи № 910/4730/16 ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» було подано зустрічний позов щодо стягнення вартості послуг за зберігання за квітень 2015 року у розмірі 52.351,34 грн. та стягнення штрафу, інфляційних втрат та 3% річних. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2016, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 06.07.2017, відмовлено у задоволенні зустрічного позову ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України».

Суд розглянувши дане клопотання відповідача відмовляє в його задоволенні з огляду на наступне

Стаття 231 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд закриває провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Пункт 3 ч. ст. 231 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

З наданої відповідачем копії зустрічної позовної заяви ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та наявної в матеріалах справи копії рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 у справі № 910/4730/16 вбачається, що предметом спору у справі № 910/4730/16 за зустрічним позовом ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до ПАТ «Аграрний фонд» є стягнення 52.351,34 грн. заборгованості за надані послуги зі зберігання зерна, 19.160,59 грн. пені (за період з 11.05.2015 по 10.05.2016), 3.664,60 грн. штрафу, 1.574,84 грн. - 3% річних (за період з 11.05.2015 по 10.05.2016) та 5.125,64 грн. інфляційних втрат (за період з 11.05.2015 по 10.05.2016), у зв'язку з неналежним виконання договору № 56-05/13 від 01.11.2013.

Отже, предмет спору у справі № 910/4730/16 хоча і виник між тими ж сторонами, проте є іншим ніж у даній справі, оскільки інфляційні втрати та 3% річних мають інший розмір та нараховані за інший період.

Позивачем 12.03.2018 до відділу діловодства суду подано відповідь на відзив, в якій зазначає, що дійсно у межах справи № 910/4730/16 суди зробили висновок, що з огляду на існування спору між сторонами щодо кількості зерна поклажодавця, після набрання рішенням суду законної сили, яким вирішено спір між сторонами щодо кількості зерна, переданого на зберігання, зерновий склад вправі звернутись до ПАТ «Аграрний фонд» з вимогою щодо оплати послуг складського зберігання. Суди усіх інстанцій при розгляді справи № 910/4730/16 підтвердили обов'язок ПАТ «Аграрний фонд» сплачувати за надані послуги згідно договору, але у зв'язку із вирішенням справи зі спору щодо списання зерна, вказали на відтермінування строку щодо такої оплатити. З огляду на те, що рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/4730/16, яким вирішено спір між ПАТ «ДПЗКУ» та ПАТ «Аграрний фонд» щодо кількості зерна поклажодавця, набрало законної сили, а ПАТ «ДПЗКУ» оплачено на користь ПАТ «Аграрний фонд» 258.995,86 грн. за списане зерно згідно рішення суду, у поклажодавця виник обов'язок погасити наявну заборгованість за договором. Враховуючи зазначене, філія Товариства «Кальчицький елеватор» в чергове звернулося до поклажодавця з листами-вимогами (вих. № 0126 від 23.08.2017 та вих. № 0015 від 01.02.2018). Твердження ПАТ «Аграрний фонд» про те, що після одержання листа від 23.08.2017 здійснення оплати було неможливим через відсутність відомостей про суму, що підлягає оплаті не відповідає дійсності. Так у відповідача був в наявності акт виконаних робіт від 28.04.2015 та попередньо поклажодавцю надавались документи згідно з п. 6.3 договору. також в межах справи № 910/4730/16 розглядався зустрічний позов ПАТ «ДПЗКУ», а отже відповідач був обізнаний про суму наданих послуг, що підлягає оплаті. Таким чином, підставою для проведення відповідачем оплати був факт отримання листа-вимоги № 0126 від 23.08.2017. Не проведення ПАТ «Аграрний фонд» оплати дало підстави згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України проводити нарахування інфляційних втрат та 3% річних. Позивач повторно 05.02.2018 вручив відповідачу лист-вимогу № 0015 від 01.02.2018 з вимогою сплатити борг протягом трьох днів, тобто не пізніше 08.02.2018. Ігнорування повторної вимоги обумовило необхідність звернення позивачем з позовом до суду, після чого відповідач погасив основну суму боргу в розмірі 52.351,34 грн. Оплата відповідачем суми осново боргу не звільняє останнього від обов'язку сплатити інфляційні втрати та 3% річних. Позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 216-217, 231-232 Господарського кодексу України просить позов задовольнити.

Відповідачем 15.03.2018 подано до відділу діловодства суду заперечення, в яких зазначає, що суди жодним чином, не підтверджували обов'язок оплати ПАТ «Аграрний фонд», оскільки не було на те підстав, бо строк для оплати ще не настав, а не як стверджує позивач був відтермінований. Крім того, твердження позивача, що після сплати відшкодування збитків за неправомірне списання зерна, у ПАТ «Аграрний фонд» виник обов'язок погасити заборгованість за договором не відповідає дійсності, оскільки в рішенні судів чітко було зазначено, що ПАТ «ДПЗКУ» вправі звернутись до відповідача з вимогою щодо оплати послуг складського зберігання. А так як до дня відшкодування збитків (24.07.2017), строк виконання зобов'язання у ПАТ «Аграрний фонд» взагалі не настав, а у ПАТ «ДПЗКУ» після відшкодування лише виникло право звернутися з вимогою щодо оплати послуг складського зберігання, ПАТ «Аграрний фонд» не зрозуміло посилання позивача на вимогу та листи датовані 2016 роком, як на докази, що підтверджують неправомірність дій останнього. Поруч з цим, договором складського зберігання № 56-05/13 від 01.11.2013 не встановлено строк оплати за надані послуги, а встановлено строк, у який ПАТ «ДПЗКУ» зобов'язане надати документи ПАТ «Аграрний фонд», на підставі яких в подальшому здійснюється оплата послуг за зберігання, у разі відсутності обставин передбачених п. 6.5 договору. Як вже зазначалось у відзиві, 05.02.2018 ПАТ «Аграрний фонд» отримало лист-вимогу № 0015 від 01.02.2018 у якій було зазначено розмір заборгованості, реквізити для перерахування коштів та надано повний пакет документів, передбачений умовами договору. Варто зазначити, що в супереч вимогам статті 530 Цивільного кодексу України (7 днів) позивач встановив у вимозі строк для оплати 3 дні. Після опрацювання пакету документів 16.02.2018 ПАТ «Аграрний фонд» здійснило оплату послуг у розмірі 52.341,34 грн. З огляду на викладене просить закрити провадження в частині стягнення 52.351,34 грн. та відмовити в задоволенні вимог в частині стягнення 2.719,41 грн. інфляційних втрат та 649,73 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.11.2013 між Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії ПАТ «Кальчицький елеватор» (зерновий склад, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Аграрний фонд» (поклажодавець, відповідач) укладено договір складського зберігання № 56-05/13 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору поклажодавець зобов'язується передати, а зерновий склад прийняти на зберігання зернові, зернобобові, круп'яні, олійні культури (далі - зерно) в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується складськими квитанціями та в установлений строк повернути їх поклажодавцю або особі, визначеній ним, як одержувач, відповідно до якісних показників, передбачених діючими ДСТУ.

Зерновий склад забезпечує знеособлене зберігання зерна за культурами, класами і роками врожаю. Зерно, що передається на зберігання зерновому складу згідно з цим договором є власністю поклажодавця. Зерновий склад не має права продавати або будь-яким чином розпоряджатися зерном поклажодавця, яке знаходиться в нього на зберіганні. (п.п. 1.3, 1.4 договору).

Пунктом 3.1 договору передбачено, що приймання зерна здійснюється згідно з вимогами Інструкції про ведення обліку й оформлення операцій з зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, затвердженої наказом Міністерства аграрної політики України № 661 від 13.10.2008 (далі - Інструкція) та діючими державними стандартами для кожного виду зерна.

Як вбачається з матеріалів справи (складських квитанцій № 201 від 03.09.2014, № 6 від 11.03.2015, № 9 від 17.04.2016, № 10 від 17.04.2015) на філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кальчицький елеватор», відповідно до умов укладеного договору зберігалося належне відповідачу зерно пшениці 2, 3 класів 2012, 2014 років врожаю.

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором оплату послуг зберігання зерна повністю не здійснив, в зв'язку з чим виникла заборгованість та нараховані інфляційні втрати і 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 957 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 6.5 договору передбачено, що у разі невідповідності фактичної кількості зерна поклажодавця на зерновому складі кількості, що обліковується за даними поклажодавця, чи погіршення його якісних показників, оплата послуг за зберігання не здійснюється до приведення кількості та якості зерна у відповідність до кількості та якості, зазначених у складських квитанціях.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виник спір щодо кількості зерна поклажодавця переданого згідно договору зерновому складу, у зв'язку з чим ПАТ «Аграрний фонд» у березні 2016 року звернулось до Господарського суду міста Києва за захистом своїх прав.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2016 у справі № 910/4730/16 задоволено вимоги Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» 241.228,62 грн. збитків завданих втратою зерна (безпідставне списання зерна), переданого на зберігання у розмірі його вартості.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2016 у справі № 910/4730/16 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду країни від 06.07.2017 постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 залишено без змін.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем 24.07.2017 згідно платіжного доручення № 11325484 здійснено оплату заборгованості за рішенням суду у справі № 910/4730/16 від 20.09.2016.

Суди всіх інстанцій при вирішення спору у справі № 910/4730/16 дійшли до висновку про наявність підстав, передбачених договором для зупинення ПАТ «Аграрний фонд» оплат за договором складського зберігання. Після набрання рішенням суду законної сили, яким вирішено спір між сторонами щодо кількості зерна, переданого на зберігання, ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» вправі звернутись до ПАТ «Аграрний фонд» з вимогою щодо оплати послуг складського зберігання.

В матеріалах справи наявний лист позивача № 0126 від 23.08.2017 адресований відповідачу, в якому повідомляється, що на виконання умов договору зерновим складом надано послуги зберігання, що підтверджуються актом виконаних робіт (надання послуг) від 28.04.2015. На виконання п.п. 5.3, 5.4 договору вищезазначений акт на оплату послуг був направлений новою поштою 29.04.2015. Відповідно до п. 5.8 договору у разі не підписання поклажодавцем акту наданих послуг у 3-денний термін з дня його отримання та не надання обґрунтованих заперечень, акт наданих послуг вважається підписаним. Таким чином, зерновим складом виконано зобов'язання, передбачені договору, однак ПАТ «Аграрний фонд» в порушення п. 5.6 договору не оплатило послуг. Зазначено, що судами у справі № 910/4730/16 здійснено висновок, що з огляду на існування спору між сторонами щодо кількості зерна поклажодавця, після набрання рішенням суду законної сили, яким вирішено спір між сторонами щодо кількості зерна, переданого на зберігання, зерновий склад вправі звернутись до ПАТ «Аграрний фонд» з вимогою щодо оплати послуг складського зберігання. В останньому абзаці листа зазначено, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2016 у справі № 910/4730/16, яким вирішено спір між сторонами щодо кількості зерна поклажодавця (відповідача), набрало законної сили, а тому зерновий склад (позивач) має усі правові підстави вимагати оплати послуг за складське зберігання.

Проте лист № 0126 від 23.08.2017 не містить ані вимоги до відповідача про сплату боргу за надані послуги зберігання ані розміру боргу, що підлягає сплаті. Також не надано документи, що передбачені п. 6.3 договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що у відповідача не виникло обов'язку здійснення оплати за надані послуги зберігання в розмірі 52.351,34 грн., оскільки наведений вище лист не є вимогою в розумінні ст. 530 Цивільного кодексу України.

На вказаний лист відповідачем надано відповідь за № 02-08/4/1642 від 12.09.2017, в якій відповідач зазначив, що позивач посилається на пункти 5.3, 5.4 договору, які регулюють порядок освіження (оновлення) зерна. З приводу посилання позивача на п.п. 5.6, 5.8 договору відповідач зазначив, що договір не містить даних пунктів. У зв'язку з цим, відповідач вважає лист позивач некоректним, а посилання в ньому на умови договору такими, що не відповідають дійсності.

Згідно з п. 6.3 договору поклажодавець сплачує вартість послуг із зберігання зерна на підставі наданих зерновим складом в термін до 10 числа наступного за звітним місяцем одним пакетом наступних належним чином оформлених документів: акт наданих послуг; розрахунок обсягів коштів за зберігання ОДЦР до акту наданих послуг; форма № 36 (книга кількісно-якісного обліку, що містить інформацію про рух зерна згідно з бухгалтерським обліком зернових складів); форма № 47 (картка аналізу зерна); акт розрахунок (додаток 7 до Інструкції) та акт форми № 34 - у разі проведення операцій з доробки зерна, або акт форми № 30 - у разі вибуття всієї партії зерна.

В подальшому позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою № 0015 від 01.02.2018, який отримано відповідачем 05.02.2018, в якій вимагав сплатити протягом 3 (трьох) днів заборгованість згідно договору в розмірі 52.351,34 грн. при цьому надавши наступні документи: підтвердження оплати заборгованості на користь ПАТ «Аграрний фонд» на загальну суму 258.995,86 грн.; акт наданих послуг від 28.04.2015 на суму 52.351,34 грн.; розрахунок обсягів коштів за зберігання за квітень 2015 року на суму 52.351,34 грн.; форму № 36; форму № 47 (картка аналізу зерна); акт розрахунок (додаток 7 до Інструкції).

Отже, отримавши дану вимогу відповідач мав здійснити оплату за надані послуги зберігання в розмірі 52.351,34 грн. до 09.02.2018.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Матеріали справи свідчать, що відповідач не виконав зобов'язання по сплаті наданих послуг у повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість перед позивачем, яка на момент звернення позивача з позовом до суду (15.02.2018) становила 52.341,34 грн.

Проте, подана відповідачем копія платіжного доручення № 1096 від 16.02.2018 свідчить про сплату відповідачем послуг за зберігання зерна за квітень 2015 року згідно договору № 56-05/13 від 01.11.2013 в розмірі 52.341,34 грн.

Стаття 231 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд закриває провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

Надані докази свідчать про відсутність предмету спору в частині позовних вимог про стягнення суми боргу за надані послуги зберігання зерна в розмірі 52.341,34 грн., що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, тягне за собою закриття провадження у справі в цій частині.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті наданих послуг, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 2.719,41 грн. збитків від зміни індексу інфляції (нарахованих у період з 12.09.2017 по 31.01.2018) та 649,73 грн. - 3% річних (нарахованих у період з 12.09.2017 по 09.02.2018).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Оскільки прострочення виконання зобов'язання має обчислюватись з 09.02.2018, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 2.719,41 грн. збитків від зміни індексу інфляції (нарахованих у період з 12.09.2017 по 31.01.2018) є необґрунтованими та задоволенню не підлягають повністю.

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 3.40 грн. - 3% річних за 09.02.2018.

В позові в частині стягнення з відповідача 646,33 грн. - 3% річних слід відмовити, оскільки нараховані позивачем за період з 12.09.2017 по 08.02.2018, тобто за період коли не мало місце прострочення грошового зобов'язання.

Оскільки позивачем не пред'явлено вимог про стягнення з відповідача штрафних санкцій, судом не застосовуються ст.ст. 216-217, 231-232 Господарського кодексу України, на які посилається відповідач, та які за своїм змістом стосуються відповідальності учасників господарських відносин у вигляді штрафних санкцій, розміру та порядку їх нарахування.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При розподілі судового збору судом прийнято до уваги той факт, що відповідач сплатив суму основного боргу після звернення позивача з позовом до суду.

Керуючись ст. ст. ст. 129, ст.ст. 231, 237, 238, 240 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі в частині стягнення 52.341,34 грн. основного боргу.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» (01001, м. Київ, вул. Б.Грінченка, 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, ) 3 (три) грн. 40 коп. - 3% річних, 1.655 (одна тисяча шістсот п'ятдесят п'ять) грн. 57 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В.Сівакова