РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.04.2018 р.Справа № 910/172/18

За позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Колос"

до Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Банк Розвитку"

про визнання кредитного договору та договору застави припиненими

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Ліпіна В.В.,

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне сільськогосподарське підприємство "Колос" звернулось господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Банк Розвитку" про визнання кредитного договору та договору застави припиненими.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір та договір застави, які, на думку позивача, є припиненими у зв'язку з належним виконанням та зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Проте, відповідач кредитний договір та договір застави припиненими не визнає.

Ухвалою суду від 05.01.2018 р. позовну заяву Приватного сільськогосподарського підприємства "Колос" залишено без руху, зобов'язано позивача у дев'ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху усунути недоліки позовної заяви.

26.01.2018 р. від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.01.2018 р. відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 13.02.2018 р.

Протокольною ухвалою від 13.02.2018 р. відкладено підготовче засідання на 13.03.2018 р.

15.02.2018 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти позову.

У підготовчому засіданні 13.03.2018 р. представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою від 13.03.2018 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.04.2018 р.

У судовому засіданні 04.04.2018 р. представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача проти позову заперечив.

У судовому засіданні 04.04.2018 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні у справі матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

19.04.2013 р. між Приватним сільськогосподарським підприємством "Колос" (позивач, позичальник) та Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Банк Розвитку" (відповідач, банк) укладено Кредитний договір №MKLVU2.26790.004, за яким банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 1 500 000,00 грн., зі строком повернення до 18.04.2014 р. (надалі - Кредитний договір).

31.03.2014 р. сторони уклали Додаткову угоду №1 до Кредитного договору, якою, зокрема, встановили термін користування кредитом до 17.03.2015 р.

19.04.2014 р. між ПСП "Колос", як заставодавцем, та ПАТ "ВБР", як заставодержателем, було укладено договір застави рухомого майна №ZXA019500.26790.005 (зі змінами, внесеними Договором про внесення змін та доповнень №1 від 31.03.2014 р.), за яким позивач надав у заставу майно в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором №MKLVU2.26790.004.

19.11.2014 р. між сторонами укладено Генеральну угоду про розміщення грошових коштів на депозитному вкладі "Універсал" за №KDUGG.26790.013, відповідно до якої позивач розміщує, а банк приймає грошові кошти (надалі - вклад) в розмірі та на термін обумовлений додатковими договорами, укладеними в рамках цієї Угоди. Угода діє з 19.11.2014 р. до 19.11.2015 р.

19.11.2014 р. між сторонами було укладено Додатковий договір за №KDUGGL.26790.015 до Генеральної угоди про розміщення грошових коштів на депозитному вкладі "Універсал" №KDUGG.26790.013 від 19.11.2014 р., в результаті чого встановлено термін розміщення вкладу з до 17.02.2015 р.

17.02.2015 р. після закінчення терміну вкладу, банком було проведено перерахування коштів з депозитного рахунку в сумі 1 200 000,00 грн. на поточний рахунок позивача №1338.

01.04.2015 р. позивачем було подано до банку платіжне доручення №1 від 01.04.2015 р. на погашення заборгованості по тілу кредиту згідно Кредитного договору №MKLVU2.26790.004 в сумі 1 200 000,00 грн., та заява про зарахування зустрічних однорідних вимог від 01.04.2015 р. №97.

У заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог позивач зазначав, що 23.04.2014 р. за платіжним дорученням №711 ним було погашено частину кредиту у розмірі 300 000,00 грн., відтак, несплаченою залишалась сума кредиту у розмірі 1 200 000,00 грн.

При цьому, оскільки банк не виконав платіжне доручення №1 від 01.04.2015 р. на перерахування в погашення заборгованості по тілу кредиту згідно Кредитного договору №MKLVU2.26790.004 в сумі 1 200 000,00 грн., грошових коштів позивача з поточного рахунку №1338, ПСП "Колос" повідомило про припинення зобов'язань по Кредитному договору №MKLVU2.26790.004 на суму 1 200 000,00 грн., шляхом зарахування зустрічного зобов'язання банку щодо переказу таких коштів за платіжним дорученням №1 від 01.04.2015 р.

Зобов'язанням, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Кодексу визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено декілька договорів з різною правової природою, а саме, договір банківського рахунка, договір кредиту та договір застави.

Нормами статті 1066 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, встановлені договором.

Приписами статті 1049 Кодексу встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. ст. 572, 574 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. ч. 1, 6 ст. 576 ЦК).

Право застави, відповідно до ч. 1 ст. 585 Кодексу, виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом.

Згідно зі ст. 593 Кодексу, право застави припиняється у разі:

1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою;

2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави;

3) реалізації предмета застави;

4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. У разі припинення права застави внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов'язання заставодержатель, у володінні якого перебувало заставлене майно, зобов'язаний негайно повернути його заставодавцеві.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначає, що його зобов'язання як позивальника за Кредитним договором №MKLVU2.26790.004 є припиненими, внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог до банку щодо виконання платіжного доручення №1 від 01.04.2015 р. на перерахування грошових коштів позивача з поточного рахунку №1338 у розмірі 1 200 000,00 грн.

Відтак, оскільки зобов'язання за Кредитним договором №MKLVU2.26790.004 є припиненими внаслідок його виконання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, то і договір застави рухомого майна від 19.04.2014 р. №ZXA019500.26790.005 підлягає визнанню припиненим у зв'язку з припиненням зобов'язання, забезпеченого заставою.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те, що Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено обмеження на задоволення вимог по зобов'язанням банку, у зв'язку з чим відповідач не може здійснити перерахування коштів за платіжним дорученням № 1 від 01.04.2015 р. на суму 1 200 000,00 грн., грошових коштів, та не міг здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог (на дату пред'явлення такої заяви), так як це могло призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів. Також, зобов'язання позивача за кредитним договором не виконані у повному обсязі, і станом на час розгляду даної справи заборгованість ПСП "Колос" за ним становить 1 457 220,24 грн.

Статтею 598 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Особливості припинення зобов'язань за договорами купівлі-продажу цінних паперів, укладених на фондовій біржі, встановлюються законодавством. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов'язань на певних підставах не допускається.

За правилами ст. 599 Кодексу, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 601 ЦК передбачено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Частиною 1 ст. 602 Кодексу встановлено, що не допускається зарахування зустрічних вимог, зокрема, за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.11.2014 р. Правлінням Національного банку України прийнято постанова № 743 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" до категорії неплатоспроможних".

На підставі вищевказаної постанови, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 27.11.2014 р. прийнято рішення №132 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ВБР", згідно якого в ПАТ "ВБР" з 28.11.2014 р. запроваджено тимчасову адміністрацію.

Наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.11.2014 р. призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "ВБР" - Міхна Сергія Семеновича.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 44 від 27.02.2015 р. про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВБР" до 27.03.2015 р. включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВБР" Міхна Сергія Семеновича до 27.03.2015 р. включно.

Згідно Наказу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №111 від 30.03.2015 р. продовжуються повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на Здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВБР" Міхна Сергія Семеновича до дати отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно зі ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", до повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відноситься вжиття передбачених законодавством заходів щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників га інших боржників банку.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 2 ст. Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", неплатоспроможний банк - банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Відповідно до абз. 3) п. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду та має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

Згідно зі ст. 1074 Цивільного кодексу України, обмеження прав клієнта щодо розпорядженнями грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Статтею 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває усі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно з ч. 5 ст. 36 Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та п. 1.15. розділу 2 глави III Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 р. № 2 (далі - Положення), під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку; звернення стягнення на майно банку; накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами.

Відповідно до ч.1 та п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду. Уповноважена особа Фонду має право, зокрема, продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій та відмовлятися від виконання або розривати в порядку, встановленому законодавством України, будь-які договори (правочини) за участю банку, які є збитковими чи непотрібними для банку або виконання яких має негативний вплив на фінансовий стан банку.

Відповідно до статей 39, 40, 49, 52 Закону під час тимчасової адміністрації складається план врегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку) у якому визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із способів передбачених у частині другій статті 39 даного Закону. Фонд складає реєстр активів і зобов'язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов'язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають пріоритет і не можуть бути відчужені частково.

З урахуванням викладеного, відповідач зазначає, що позивачем було надано платіжне доручення №1 від 01.04.2015 р. на перерахування в погашення заборгованості по тілу кредиту згідно Кредитного договору №MKLVU2.26790.004 грошових коштів у розмірі 1 200 000,00 грн., тобто, після визнання банку неплатоспроможним і запровадження у ньому тимчасової адміністрації, відтак, вказане платіжне доручення не може бути виконане. Задоволення таких вимог позивача, як кредитора банку, здійснюється відповідно до черговості, встановленої частиною 1 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 36 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Відтак, відповідач зазначає, що твердження позивача про припинення зобов'язання щодо заборгованості за Кредитним договором у розмірі 1 200 000,00 грн. 01.04.2015 р., в момент пред'явлення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, є необґрунтованими. Крім того, у п. 4 ст. 2 ЗУ "Про систему гарантування фізичних осіб" визначено, що вкладник - це фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката, таким чином, у спірних правовідносинах ПСП "Колос" виступає кредитором, а не вкладником.

Постановою Правління Національного банку України від 21.12.2015 р. №914 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22.12.2015 року №234 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВБР" та делегування повноважень ліквідатора банку", згідно з яким розпочато процедуру ліквідації, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано їй всі повноваження ліквідатора в установі відповідача з 23 грудня 2015 року.

Відповідно до Наказу №441 від 22.12.2015 р. "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВБР" та делегування повноважень ліквідатора банку", до виконання повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" приступив п. Міхно Сергій Семенович терміном на два роки з 23.12.2015 р. по 22.12.2017 р. включно. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2343 від 03.11.2016 р. продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ "ВБР" та делегування повноважень ліквідатора до 24.12.2019 р. включно.

При цьому, відповідач вказує, що 07 квітня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення про затвердження реєстру кредиторських вимог ПАТ "ВБР" (протокол №489 від 07.04.2016 року) у відповідності до п.12 ч.5 ст.12 та ч.5 ст. 49 Закону №4452-VІ, і дотримуючись черговості та порядку задоволення вимог, ПАТ "ВБР" 05.05.2016 р. здійснив зарахування зустрічної однорідної вимоги позивача на загальну суму 1 200 000,00 грн.

У той же час, п. 28 Договору застави рухомого майна №ZXA019500.26790.005 від 19.04.2013 р. встановлено термін дії договору - до повного виконання сторонами зобов'язань за Кредитним договором, та всім додатковим угодам до нього.

При цьому, станом на станом на час розгляду даної справи заборгованість ПСП "Колос" за Кредитним договором №MKLVU2.26790.004 від 19.04.2013 р. не є погашеною та становить 1 457 220,24 грн.

Таким чином, відповідач зазначає, що Кредитний договір №MKLVU2.26790.004 від 19.04.2013 р. не є виконаним, а Договір застави рухомого майна №ZXA019500.26790.005 від 19.04.2013 р., відповідно, не є припиненим, оскільки зобов'язання щодо повернення заборгованості за Кредитним договором ПСП "Колос" перед ПАТ "ВБР" продовжують існувати.

Розглянувши матеріали даної справи, з урахуванням предмету і підстав позову та заперечень відповідача та за результатом дослідження наданих сторонами доказів, суд погоджується з доводами відповідача про відсутність підстав для визнання припиненими Кредитного договору №MKLVU2.26790.004 від 19.04.2013 р. та Договору застави рухомого майна №ZXA019500.26790.005 від 19.04.2013 р.

Так, частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем було надано платіжне доручення №1 від 01.04.2015 р. на перерахування в погашення заборгованості за Кредитним договором №MKLVU2.26790.004 грошових коштів у розмірі 1 200 000,00 грн., після визнання банку неплатоспроможним і запровадження у ньому тимчасової адміністрації, відтак, задоволення грошових вимог позивача, як кредитора банку, має здійснюватись відповідно до черговості, встановленої частиною 1 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Також, суд погоджується і з доводами банку про недоведеність позивачем виконання зобов'язань за Кредитним договором №MKLVU2.26790.004 у повному обсязі. Зокрема, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виконання всіх зобов'язань за кредитним договором, зокрема, зі сплати відсотків за користування кредитом (п. 1.1.3. Кредитного договору).

Як встановлено ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 79 Кодексу передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порядку, передбаченому ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає позовні вимоги недоведеними, необґрунтованими, такими, що не підтверджуються належними і допустимими доказами та спростовані належним чином і у встановленому законом відповідачем, а відтак, заявлені вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, понесені судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову Приватного сільськогосподарського підприємства "Колос" до Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Банк Розвитку" про визнання кредитного договору та договору застави припиненими.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25.04.2018 р.

Суддя Н.І. Зеленіна