ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2018 р. м. Київ Справа № 911/226/18

Господарський суд Київської області у складі судді Д.Г.Зайця, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Карат ЛТД», м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «БАРСЕЛОНА Ю ЕЙ», с. Петропавлівська Борщагівка, Київська область

про стягнення боргу

секретар судового засідання О.О.Стаднік

за участю представників:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Карат ЛТД» звернулося до господарського суду Київської області з позовною заявою б/н від 02.02.2018 року (вх. №234/18 від 05.02.2018 року) до Товариства з обмеженою відповідальністю «БАРСЕЛОНА Ю ЕЙ» про стягнення боргу на підставі Договору поставки №99/2017 від 25.01.2017 року у сумі 79071,52 грн., з них, заборгованість за поставлений товар - 41508,78 грн., 5% штрафу згідно договору 13550,42 грн., 3 % річних 815,00 грн., пеня 6994,20 грн., інфляційні збитки - 3236,75 грн., судові витрати на правову допомогу - 12966,37 грн.

Ухвалою суду від 09.02.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/226/18 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 07.03.2018 року.

У підготовчому судовому засіданні 07.03.2018 року представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення підготовчого засідання. Представник позивача проти заявленого клопотання заперечив.

У судовому засіданні 07.03.2018 року оголошувалась перерва до 27.03.2018 року.

До господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву №54 від 19.03.2018 року (вх. №5571/18 від 20.03.2018 року), в якому відповідач просить суд позов задовольнити частково, в сумі 35017,25 грн. заборгованість за поставлений та неоплачений товар, 4496,89 грн. пеня, 532,01 грн. 3% річних, 2031,01 грн. - інфляційні втрати.

До господарського суду від позивача надійшла відповідь на відзив та клопотання про збільшення позовних вимог б/н від 23.03.2018 року (вх. №5987/18 від 26.03.2018 року), відповідно до якого позивач просить стягнути з відповідача 89953,41 грн., з яких 41508,78 грн. основного боргу, 16974,88 грн. 5% штрафу за кожні 30 днів прострочки, 1005,00 грн. 3% річних, 9154,08 грн. пені, 4310,67 грн. інфляційних збитків, 17000,00 грн. витрат на правову допомогу.

У судовому засіданні 27.03.2018 року представником позивача подано платіжне доручення №353 від 01.02.2018 року про сплату позивачем адвокатських послуг у сумі 17000,00 грн., яке долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду від 27.03.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 17.04.2018 року.

До господарського суду від відповідача надійшли заперечення №62 від 02.04.2018 року (вх.№6747/18 від 05.04.2018 року). У своїх запереченнях відповідач просить суд зменшити розмір нарахованих позивачем витрат на правову допомогу, оскільки сума таких витрат, на думку відповідача, є неспіврозмірною із заявленою сумою позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карат ЛТД» (за договором постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Барселона Ю ЕЙ» (за договором покупець) 25.01.2017 року укладено Договір поставки за №99/2017.

Пунктом 1.1 Договору встановлено, що постачальник зобовязується систематично постачати і передавати у власність Покупцю товар, передбачений у рахунках-фактурах, згідно яких було проведено відвантаження товару, видаткових накладних або специфікаціях, які додаються до даного Договору і складають його невідємну частину, а Покупець зобовязується прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного Договору.

Згідно пункту 2.1. Договору, асортимент товару передбачається в рахунках-фактурах або специфікаціях, які додаються до даного Договору.

Згідно пунктів 4.1., 4.3. Договору, товар постачається Покупцю протягом строку, узгодженого сторонами в додатках, специфікаціях до даного Договору, або вказується в рахунках-фактурах. Покупець повинен прийняти продукцію за кількістю, якістю та асортиментом, вказаних в заявці.

Відповідно до пунктів 5.1., 5.2., 5.3. Договору, покупець оплачує поставлений Постачальником товар за ціною, передбаченою у рахунку-фактурі або специфікаціях, які додаються до даного Договору і складають його невідємну частину. Ціни в рахунку-фактурі за Договором зазначені з урахуванням ПДВ. Ціна Договору складається із сум вартості товарів, поставлених за всіма підписами Сторонами видатковими накладними протягом всього строку дії Договору.

Пунктом 6.1. та 6.2. Договору передбачено, що розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника. Покупець зобовязаний оплатити вартість товару, вказаного в рахунку-фактурі, та згідно виставленого рахунку, протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту відвантаження товару.

У відповідності до п. 6.8 Договору, в разі порушення Покупцем умов оплати згідно п.6.2. більше ніж на 30 (тридцять) календарних днів, Покупець окрім пені згідно п.11.1., сплачує Постачальнику за кожні наступні тридцять днів прострочення штраф у розмірі 5% від суми простроченого платежу.

Пунктом 11.1. Договору сторони встановили, що покупець за даним договором несе наступну відповідальність: за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному Договору нараховується пеня згідно Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» та Господарського кодексу України від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Сторони, згідно п. 12.2 Договору, дійшли згоди не обмежувати строки позовної давності, строк нарахування пені та штрафних санкцій, їх стягнення за цим правочином (Договором), а також встановити такі строки необмеженими.

Згідно пункту 13.1. Договору, даний Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017 року або до моменту повного виконання сторонами своїх зобовязань згідно Договору.

На виконання умов Договору поставки №99/2017 від 25.01.2017 року позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 85611,41 грн. за наступними видатковими накладними: №3777 від 01.02.2017 року на суму 144,96 грн., №5106 від 10.02.2017 року на суму 2711,28 грн., №7666 від 01.03.2017 року на суму 3240,00 грн., №7667 від 01.03.2017 року на суму 2160,00 грн., №15278 від 26.04.2017 року на суму 4473,12 грн., №12177 від 31.03.2017 року на суму 3492,00 грн., №26963 від 13.07.2017 року на суму 8992,68 грн., №18642 від 22.05.2017 року на суму 396,00 грн., №18638 від 22.05.2017 року на суму 4988,63 грн., №17775 від 16.05.2017 року на суму 18380,81 грн., №17772 від 16.05.2017 року на суму 11392,68 грн., №18238 від 19.05.2017 року на суму 3557,40 грн., що також підтверджується рахунками на оплату№30572 від 22.05.2017 року, №30148 від 18.05.2017 року, №26793 від 04.05.2017 року, №28897 від 15.05.2017 року, №29877 від 18.05.2017 року, №39824 від 26.06.2017 року, №19565 від 30.03.2017 року, №24563 від 24.04.2017 року, №11906 від 27.02.2017 року, №12017 від 27.02.2017 року, №7822 від 08.02.2017 року, №6990 від 06.02.2017 року, №2196 від 17.01.2017 року та довіреностями на отримання товару №20 від 31.01.2017 року, №21 від 06.02.2017 року, №26 від 09.02.2017 року, №38 від 28.02.2017 року, №39 від 28.02.2017 року, №78 від 24.04.20107 року, №147 від 11.07.2017 року, №114 від 22.05.2017 року, №116 від 22.05.2017 року, №104 від 13.05.2017 року, №109 від 18.05.2017 року, №54 від 31.03.2017 року, копії яких долучено до позовної заяви.

Крім того, позивач в позовній заяві просить стягнути заборгованість за договорами, укладеними у спрощений спосіб (офертами), а саме, заборгованість у сумі 2127,64 грн. за видатковою накладною №49851 від 18.11.2016 року та рахунком на оплату №158054 від 18.11.2016 року; заборгованість у сумі 665,52 грн. за видатковою накладною №52814 від 06.12.2016 року, №53881 від 13.12.2016 року, №51620 від 29.11.2016 року та рахунком на оплату №159797 від 25.11.2016 року, копії яких долучено до позовної заяви.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідач за поставлений товар розрахувався частково на суму 47075,89 грн., що підтверджується банківською випискою №70-1-1/325 від 30.01.2018 року по рахунку за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року.

Крім того, позивач зазначає, що за відповідачем існує переплата у сумі 1060,37 грн., здійснена поза межами Договору №99/2017 від 25.01.2017 року, яку він просить суд зарахувати в рахунок часткової оплати витрат позивача на правову допомогу.

Представник відповідача проти зарахування зазначеної переплати у сумі 1060,37 грн. заперечував, та просив суд зарахувати її в рахунок сплати за поставлені товари.

Відповідачем не обґрунтовано, яким чином зазначена переплата за іншими зобовязаннями впливає на суму заборгованості за основним Договором №99/2017 від 25.01.2017 року та не надано належних доказів, що підтверджують таку переплату (платіжні доручення, банківські виписки). Крім того, відповідачем не надано пояснень, як така переплата впливає на розрахунок штрафних санкцій, здійснений позивачем. Тому, у суду відсутні підстави для самостійного зарахування такої переплати в рахунок заборгованості за основним Договором та зменшення суми заявлених вимог.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Станом на день прийняття рішення у справі відповідач частково виконав зобовязання з оплати за Договором №99/2017 від 25.01.2017 року та поставками, здійсненими поза межами договору.

Розмір заборгованості за Договором поставки №99/2017 від 25.01.2017 року та на підставі видаткових накладних №49851 від 18.11.2016 року, №52814 від 06.12.2016 року, №53881 від 13.12.2016 року, №51620 від 29.11.2016 року та рахунків на оплату №158054 від 18.11.2016 та №159797 від 25.11.2016 року відповідає фактичним обставинам справи, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 41508,78 грн. заборгованості за прийнятий товар підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Згідно п. 12.2 Договору, сторони дійшли згоди не обмежувати строки позовної давності, строк нарахування пені та штрафних санкцій, їх стягнення за цим правочином (Договором), а також встановити такі строки необмеженими.

Розмір пені, нарахованої позивачем за Договором становить 8290,05 грн. та підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, відповідно до п. 6.8 Договору, в разі порушення Покупцем умов оплати згідно п.6.2. більше ніж на 30 (тридцять) календарних днів, Покупець окрім пені згідно п.11.1., сплачує Постачальнику за кожні наступні тридцять днів прострочення штраф у розмірі 5% від суми простроченого платежу.

Сума штрафу у розмірі 16974,88 грн. є обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідача.

У відповідності до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заявлений позивачем до стягнення з відповідача розмір 3% річних складає 907,00 грн. та підлягає стягненню з відповідача.

Розмір боргу, з урахуванням індексу інфляції, визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Розмір інфляційних, визначений позивачем, складає 3880,15 грн.

Проте, позивачем розраховано інфляційні втрати за періоди, в яких заборгованість існувала менше місяця. Тому, згідно з вірним арифметичним розрахунком, зробленим судом, розмір інфляційних, нарахованих за заборгованість, що підлягає стягненню з відповідача, становить 3849,59 грн.

Стосовно тверджень відповідача щодо незаконності одночасного стягнення пені та штрафу, передбаченого п. 6.8. Договору, оскільки це порушує ст.61 Конституції України, суд зазначає наступне.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки, згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Також, позивач просить стягнути з відповідача 864,03 грн. пені, нарахованої на заборгованість відповідача за видатковими накладними №49851 від 18.11.2016 року, №52814 від 06.12.2016 року, №53881 від 13.12.2016 року, №51620 від 29.11.2016 року.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено ст. 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», ст. 36 Закону України «Про телекомунікації», ст. 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

Згідно ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Статтею 547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Враховуючи викладене та беручи до уваги, що між сторонами не укладався договір поставки у формі єдиного документу, в якому погоджено розмір пені та не укладався у письмовій формі правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, обовязок сплати пені, в даному випадку, не передбачений законодавством, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 864,03 грн. пені є необґрунтованою, а тому, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14, наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України за невиконання грошового зобов'язання.

У звязку з чим, позивачем заявлено також вимоги про стягнення з відповідача 42,00 грн. 3 % річних та 354,90 грн. інфляційних втрат за видатковими накладними №49851 від 18.11.2016 року, №52814 від 06.12.2016 року, №53881 від 13.12.2016 року, №51620 від 29.11.2016 року.

Однак, позивачем невірно визначено періоди нарахування 3% річних та інфляційних втрат. Датою, з якої мають нараховуватись інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми за видатковою накладною №53881 від 13.12.2016 року є 15.12.2016 року.

Відповідно до розрахунку, зробленого судом, сума інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість відповідача за видатковою накладною №49851 від 18.11.2016 року за період з 20.11.2016 по 22.05.2017 року та за видатковою накладною №53881 від 13.12.2016 року за період з 15.12.2016 року по 27.05.2017 року становить 201,23 грн. та підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до вірного розрахунку, здійсненого судом, сума 3% річних, нарахованих на заборгованість відповідача за видатковою накладною №49851 від 18.11.2016 року за період з 20.11.2016 по 22.05.2017 року та за видатковою накладною №53881 від 13.12.2016 року за період з 15.12.2016 року по 27.05.2017 року становить 41,13 грн. та підлягає стягненню з відповідача.

Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Карат ЛТД» підлягає частковому задоволенню.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача 17000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України, представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 25.05.2017 року між Адвокатським бюро ОСОБА_3, від імені якого діє начальник бюро ОСОБА_3 (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Карат ЛТД" (клієнт) укладено Договір про надання правової допомоги №3006/Б, відповідно до умов якого, замовник доручає, а виконавець зобовязується на протязі дії цього Договору за оплату на підставі та за умовами цього Договору виконувати та надавати замовнику послуги (згідно переліку, наведеному у Договорі).

В якості доказу надання юридичних послуг та понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17000,00 грн., адвокатом ОСОБА_3 до матеріалів справи долучено Акт здачі-приймання робіт, послуг від 30.01.2018 року за Договором про надання правової допомоги №3006/Б від 25.05.2017 року на суму 12500,00 грн. з описом робіт, виконаних адвокатом, виписку по рахунку від 01.02.2018 року, оригінал платіжного доручення №353 від 01.02.2018 року, з якого вбачається, що вищевказані послуги у сумі 17000,00 грн. сплачені позивачем у повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, дослідивши матеріали справи та враховуючи заперечення відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, категорію та складність справи, в межах якої позивачем отримано адвокатські послуги, об'єм роботи, проведеної адвокатом при підготовці позовної заяви та під час розгляду справи, а також часткове задоволення позову, суд вважає заявлену суму витрат на послуги адвоката в сумі 17000,00 грн. неспіврозмірною з розміром заявлених вимог. Враховуючи зазначене, суд вважає за доцільне обмежити розмір покладених на відповідача витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката сумою у 10000,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 233, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Барселона Ю ЕЙ» (08131, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Боршагівка, вул. Петропавлівська, буд. 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Карат ЛТД» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 86, ) 41508 (сорок одна тисяча пятсот вісім) грн. 78 коп. заборгованості, 16974 (шістнадцять тисяч девятсот сімдесят чотири ) грн. 88 коп. штрафу, 8290 (вісім тисяч двісті девяносто) грн. 05 коп. пені, 948 (девятсот сорок вісім) грн. 13 коп. 3% річних, 4050 (чотири тисячі пятдесят) грн. 82 коп. інфляційних, 1733 (одна тисяча сімсот тридцять три) грн. 48 коп. судового збору, 10000 (десять тисяч) 00 грн. витрат на правничу допомогу.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 25.04.2018 року.

Суддя Д.Г. Заєць