Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/32/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

секретар судового засідання: Голюк Л.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № б/н від 15.01.2017;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № б/н від 02.04.2018.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "Вітагро"

до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Зоря"

про стягнення 502675,65 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 413351,45 грн. штрафу, 85181,38 грн. 36% річних та 4142,85 грн. курсової різниці.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач несвоєчасно виконав покладені на нього договором поставки №В49-02/17ЖТ-СН від 23.02.2017 зобов'язання по оплаті поставленого товару. Внаслідок чого позивачем нараховано штраф, річні та курсову різницю.

20.02.2018 до суду від позивача надійшло клопотання ТОВ "Агрохімічна компанія "Вітагро" про припинення провадження у справі в частині стягнення 4142,85 грн. курсової різниці та 58,00 грн. штрафу.

Представник позивача в судовому засіданні з урахуванням клопотання про припинення у справі в частині стягнення 4142,85 грн. курсової різниці та 58,00 грн. штрафу.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог.

Звертав увагу суду на те, що крім договору поставки №В49-02/17ЖТ-СН від 23.02.2017 між ПОСП "Зоря" (постачальник) та ТОВ "Агрохімічна компанія "Вітагро" (покупець) укладено договір поставки №В49-02/17ЖТ-СН-Б від 23.02.2017, відповідно до умов якого ПОСП "Зоря" зобов'язувався передати зерно соняшника врожаю 2017 року, а покупець зобов'язувався прийняти та оплатити товар. Також представник відповідача наполягав на тому, що поставка врожаю 2017 року мала бути прийнятою позивачем в рахунок поставлених позивачем засобів захисту рослин та мікродобрив.

На думку відповідача, позивач подаючи до суду даний позов зловживає своїми процесуальним правами.

Крім цього, відповідач просив зменшити розмір неустойки.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 23.02.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "Вітагро" (постачальник/позивач) та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством "Зоря" (покупець/відповідач) укладено договір поставки №В49-02/17ЖТ-СН (а.с.10-12), відповідно до якого в строки, визначені договором, постачальник зобовязується передати у власність покупця засоби захисту рос лин, регулятори росту рослин та/або мікродобрива, насіння (товар), а покупець зобовязується прийняти товар і оплатити його вартість (п.п. 1.1 договору).

Найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, термін поставки покупцю та базис поставки, вартість товару загальна, термін оплати, сорт/гібрид (щодо насіння), а також інші умови будуть визначені в специфікаціях - додатках до договору, які є невідємними частинами договору (п.п. 1.2. договору).

Згідно п.п. 2.1. договору ціна товару вираховується, як сума вартостей усіх партій товару (згідно, відповідних специфікацій), переданих постачальником у власність покупцю.

Пунктом 2.2. договору сторони визначили, що 2.1. покупець проводить оплату вартості товару шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника у банків ській установі. Термін та схема оплати кожної партії товару будуть обговорюватись сторонами в кожному конкретному випадку окремо, та відображатись у відповідних специфікаціях-додатках, які є додатками до цього договору.

Сторони встановили, що постачальник визначає у видатковій накладній вартість товару із розрахунку множення грошового еквівалента ціни товару в іноземній валюті вказаній в додатках до договору (специфікація), на курс продажу іноземної валюти на дату формування видаткової накладної (п.п. 2.3.1. договору).

Відповідно до п.п. 2.3.3. та 2.3.4. договору правило визначення курсу валют за договором - курс валют визначається за даними сайту http://finance.ua ви ходячи із курсу продажу долару США або Євро до гривні, встановленому на Міжбанківському валютному Ринку Ук раїни на момент закриття торгів в день, що передує дню здійснення кожної операції за Договором. Також сторони погодили, що уразі відсутності за даними сайту http://finance.ua курсу продажу іноземних валют чи в силу будь-яких інших обставин, курс продажу іноземних валют не може бути доступним Сторонам, в такому разі діє офіційний курс продажу іноземної валюти ВАТ «Ощадбанк» (МФО 315784).

У випадку, коли покупець не оплатить, товар (відповідну(ні) партію(тії) товару) за договором у строки та на умовах, які передбачені договором, і постачальник буде вирішувати спір в судовому порядку, постачальник має право визначити розмір заборгованості покупця станом на дату звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості, відповідно до ціни товару, яка може збільшитись у випадку, якщо курс продажу іноземної валюти станом на дату (робочу дату), що передує даті звернення постачальника з позовом до суду, по відношенню до гривні збільшиться в порівнянні з курсом, визначених у специфікаціях (додатках) та видаткових накладних на товар (п.п. 2.3.5. договору).

Згідно п.п. 7.2.1. договору покупець несе відповідальність за затримку з оплатою постачальнику за поставлений товар, сплачуючи штраф в розмірі 25% від суми боргу (його неоплаченої частини) на перший день прострочення платежу.

Також п.п. 7.2.3. договору передбачено, що відповідно до вимог ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов'язання, покупець зобов'язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та тридцять шість відсотків річних від простроченої (неоплачуваної) суми.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та припиняються належним виконанням своїх умов даного договору сторонами (п.п. 5.1. договору).

В додатках до договору (специфікаціях) (а.с. 12 зворот - 15) сторони погодили найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, вартість товару, термін оплати - до 15.10.2017.

В послідуючому позивачем поставлено визначений товар відповідачу, що підтверджується видатковими накладними, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 16-19).

Тобто між сторонами у справі виникли зобов'язання з договору поставки.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ст. 173 ГК України).

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що оплата товару, поставленого згідно договору поставки №В49-02/ЖТ-СН від 23.02.2017, здійснена з простроченням терміну, визначеного сторонами, а саме часткова оплата здійснена 30.10.2017, 17.11.2017, 21.11.2017, 28.12.2017.

За таких обставин, позивач з дотриманням положень ч. 2 ст. 524, ч. 2 ст. 533 ЦК України та п.п. 2.3.5. договору нарахував 4142,85 грн. курсової різниці.

Водночас, 20.02.2018 до суду від позивача надійшло клопотання про припинення провадження у справі в частині стягнення 4142,85 грн. курсової різниці та 58,00 грн. штрафу. До клопотання додано банківську виписку за 25.01.2018, згідно якої відповідачем сплачено 4200,85 грн.

Згідно п.п. 2.6. договору покупець здійснюючи оплату за товар, зобовязаний вказувати в призначені платежу номер та дату договору, в рамках якого здійснюється оплата та номер специфікації до договору. Якщо покупець не дотримується цього, то постачальник має право самостійно на власний розсуд визначити в рахунок якого договору та/або специфікації зарахувати платіж покупця.

За таких обставин, позивачем зазначену суму платежу зараховано в рахунок погашення 4142,85 грн., курсової різниці та 58,00 грн. штрафу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

В даному випадку 4200,85 грн. оплачено відповідачем після подачі позову до суду.

За таких обставин господарський суд прийшов до висновку, що провадження у справі в частині стягнення 4142,85 грн., курсової різниці та 58,00 грн. штрафу слід закрити.

Як зазначалося раніше, пунктом 7.2.1. договору сторони передбачили, що за затримку з оплатою постачальнику за поставлений товар, покупець сплачує штраф в розмірі 25% від суми боргу (його неоплаченої частини) на перший день прострочення платежу.

Згідно представленого позивачем розрахунку (а.с. 6) нараховано 413351,42 грн. штрафу за порушення терміну оплати за поставлений товар.

Як раніше визначено судом в частині стягнення 58,00 грн. штрафу провадження у справі закрито, тому с уд розглядає вимогу про стягнення штрафу в межах - 413293,42 грн.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Суд, перевіривши розрахунок штрафу, вважає його правильним, тому вимога про стягнення штрафу в сумі 413293,42 грн. підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річні простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 7.2.3. Договору поставки та відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України за порушення грошового зобов'язання, Покупець зобов'язується сплатити суму боргу з ypaxyванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та тридцять шість відсотків річних від простроченої (неоплачуваної) суми.

Відповідно до п. 7.5. Договору поставки строк нарахування штрафних санкцій (неустойки) за цим Договором не обмежується строком, встановленим ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України. Штрафні санкції за прострочення виконання зобов'язань за цим Договором нараховуються до моменту належного виконання відповідного зобов'язання. До вимог про стягнення штрафних санкцій за цим Договором не застосовується строк спеціальної позовної давності, передбачений п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України. Кредитор за зобов'язанням, що порушене, може звернутися до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій за цим Договором в межах строку загальної позовної давності, встановленого ст.257 Цивільного кодексу України. Сторони дійшли згоди, що за прострочення виконання зобов'язання за даним Договором строк позовної давності припиняється через три роки від дня, коли це зобов'язання повинно було бути виконане.

Згідно представленого розрахунку (а.с. 6) розмір нарахування 36% річних від простроченої суми складає 85181,38 грн.

Суд, перевіривши розрахунок річних, вважає його правильним, тому вимога про стягнення річних підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Щодо заперечень відповідача суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідач наполягав на тому, що договори поставки №В49-02/17ЖТ-СН від 23.02.2017 та №В49-02/17ЖТ-СН-Б від 23.02.2017 є двома пов'язаними договорами і розрахунки за ними мають бути проведені взаємозаліком.

Але при дослідженні умов зазначених вище договорів судом встановлено, що останні є незалежними один від одного правочинами і жодним чином не пов'язаними. Можливість зарахування взаємних заборгованостей взаємозаліком передбачена в п.п. 4.1. договору №В49-02/17ЖТ-СН-Б від 23.02.2017 (а.с. 59 зворот), але за вибором покупця, тобто ТОВ "АК "Вітагро".

Пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є належним доказом у справі, оскільки не відповідають положенню ст. 88 ГПК України.

Крім того, суд звертає увагу, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків (ст. 87 ГПК України).

Факт прострочки оплати поставленого товару судом встановлено при розгляді справи, тому заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд оцінює критично.

Щодо можливості зменшення розміру штрафних санкцій, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: - ступінь виконання зобов'язання боржником; - майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; - не лише майнові, але й інші інтереси сторін.

Згідно частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення.

Також суд звертає увагу суду на те, що стаття 42 ГК України передбачає, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Водночас, відповідачем на підтвердження скрутного матеріального становища не подано достатніх доказів.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення 413293,42 грн. штрафу, 85181,38 грн. річних обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. В частині стягнення 4142,85 грн. курсової різниці та 58,00 грн. штрафу суд закриває провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки борг сплачений після подачі позову до суду.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Зоря" (11545, Житомирська область, Коростенський район, с. Стремигород, вул. Центральна, 29, ід. код 03743552)

- на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "Вітагро" (31200, Хмельницька область, м. Волочиськ, вул. Котовського, 7, ід. код 37993500) 413293,42 грн. штрафу, 85181,38 грн. річних, 7545,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Закрити провадження у справі в частині стягнення 4142,85 грн. курсової різниці та 58,00 грн. штрафу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 26.04.18

Суддя Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу;

2,3 - сторонам (рек. з повід.)