ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/939/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняка В.Я. (головуючий), Катеринчук Л.Й., Пєскова В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Чайки М.А.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство "Лисичанськтепломережа",

представник позивача - Дядько Г.П., адвокат (довіреність б/н від 02.04.2018),

відповідач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",

представник відповідача - Конопліцький І.В., адвокат (довіреність №14-198 від 11.12.2017),

розглянувши касаційну скаргу

Комунального підприємства "Лисичанськтепломережа",

на рішення господарського суду міста Києва від 27.02.2017

у складі судді: Грехова О.А.

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2017

у складі суддів: Буравльов С.І. (головуючий) судді - Андрієнко В.В., Власов Ю.Л.

у справі №910/939/17

за позовом Комунального підприємства "Лисичанськтепломережа"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про врегулювання розбіжностей при укладенні договору купівлі-продажу природного газу,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Лисичанськтепломережа" (далі - КП "Лисичанськтепломережа", позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - ПАТ "НАК "Нафтогаз", відповідач) про врегулювання розбіжностей при укладенні договору купівлі-продажу природного газу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.02.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2017, у справі № 910/939/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Приймаючи судові рішення господарські суди виходили з того, що позивачем не наведено норм законодавства, які б передбачали обов'язок відповідача укласти договір на постачання природного газу з відповідачем. Також, суди зазначили, що наданий проект договору не відповідає вимогам Типового договору. При цьому, суди вказали на те, що Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період) не встановлює обов'язку ПАТ "НАК "Нафтогаз України" укладати зі споживачами договори на постачання природного газу для їх власних потреб та не встановлюють для споживачів відповідного обов'язку укладення таких договорів саме з ПАТ "НАК "Нафтогаз України".

Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 27.02.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2017 у справі № 910/939/17, КП "Лисичанськтепломережа" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою разом з клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку на її подання, в якій просило скасувати оскаржувані судові акти та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування заявлених вимог, скаржник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанції ст. 129 Конституції України, ст.ст. 42, 43, 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

04.01.2018, на підставі частини 5 статті 31 та підпункту 6 пункту 1 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017), касаційна скарга КП "Лисичанськтепломережа" у справі № 910/939/17 господарського суду міста Києва передана до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Підпунктом 11 пункту 1 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) передбачено, що заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не порушено на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Автоматизованою системою суду для розгляду справи № 910/939/17 визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: Погребняк В.Я. - головуючий, Пєсков В.Г., Катеринчук Л.Й. (протоколи автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2018 у матеріалах справи).

Ухвалою Верховного Суду, у визначеному складі колегії суддів, від 02.03.2018 задоволено клопотання КП "Лисичанськтепломережа" про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження; поновлено строк на касаційне оскарження; відкрито касаційне провадження у справі № 910/939/17; повідомлено учасників справи про час та дату судового засідання; надано відповідачу строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 27.03.2018; доведено до відома учасників справи, що нез'явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду касаційної скарги.

Представник позивача, в засіданні суду касаційної інстанції, повністю підтримав вимоги касаційної скарги, з підстав наведених у ній; просив Касаційний господарський суд скасувати рішенням господарського суду міста Києва від 27.02.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2017 у справі № 910/939/17; прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач відзиву на касаційну скаргу не надав, представник відповідача в судовому засіданні, проти вимог та доводів касаційної скарги заперечував, з підстав їх необґрунтованості, просив Суд рішення господарського суду міста Києва від 27.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2017 у справі № 910/939/17 залишити без змін.

Перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, позивач звернувся до відповідача з листом №2374 від 28.11.2016 щодо документального оформлення договору купівлі-продажу природного газу, спожитого у 2015 для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями, додатком до якого було надано, у тому числі, проект відповідного договору.

27.12.2016 позивач отримав від відповідача лист № 26-9129/1.2-61, разом з підписаним договором та протоколом розбіжностей, в якому відповідач заперечив щодо преамбули договору та умов його розділів 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12.

З огляду на те, що пункти 6.1, 6.2 та 9.2 проекту договору, запропоновані відповідачем, на думку позивача, є необґрунтованими та суперечать вимогам Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" та постанови Кабінету Міністрів України № 1729 від 27.12.2001 "Про забезпечення споживачів природним газом", позивач звернувся до господарського суду міста Києва з даною позовною заявою.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 179 ГК України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні.

Вирішуючи спір у даній справі, господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що договір у редакції, запропонованій позивачем, не відповідає Примірному договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 357 від 29.04.2016 "Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії". Проте, обмежившись лише такою констатацією, не зазначили в оскаржуваних судових рішеннях в чому саме полягає його невідповідність.

Крім того, поза увагою господарських судів залишилась постанова Кабінету Міністрів України № 705 від 25.07.2012 "Про визначення гарантованих постачальників природного газу" відповідно до якої гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). В пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 32- 34, 43, 82, 84 ГПК України (в редакції Кодексу №1798-ХІІ від 06.11.1991) визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017), законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Не в повному обсязі встановлені судами обставини не дають можливості дійти однозначного висновку про наявність/відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, тобто, спір вирішено при недостатньому дослідженні фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, та ненаданні цим обставинам відповідної правової оцінки.

Водночас, суд касаційної інстанції, згідно із ст. 300 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017), на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права і не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 308 ГПК України (у визначеній редакції), суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно п. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 310 вказаного Кодексу, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування дослідження або огляд доказів, або інше клопотання(заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги КП "Лисичанськтепломережа"; скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційної інстанції повністю, з направленням справи на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Під час нового розгляду, господарським судам належить врахувати викладене, перевірити зазначені в цій постанові доводи та докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого вирішити спір відповідно до закону.

У зв'язку з скасуванням попередніх судових рішень і передачею справи на новий розгляд, розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Комунального підприємства "Лисичанськтепломережа" задовольнити частково.

2. Скасувати рішення господарського суду міста Києва від 27.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2017 у справі № 910/939/17 повністю і передати справу на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді Л.Й. Катеринчук

В.Г. Пєсков