ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/5440/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Пількова К. М. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

за участю секретаря судового засідання Жураховської Т.О.

розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробудпереробка 1"

на рішення Господарського суду міста Києва (суддя -Ващенко Т.М.) від 05.07.2017

та постанову Київського апеляційного господарського суду (головуючий - Чорна Л.В., судді: Г.В. Корсакова, Разіна Т.І.) від 14.11.2017

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробудпереробка 1"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Інвест Холдинг"

та Інституту хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук

про розірвання договору суборенди, визнання недійсною угоди про зарахування однорідних зустрічних вимог, про розірвання угоди про заміну сторони у договорі, припинення правовідносин за угодою про заміну сторони в договорі, припинення правовідносин за додатковою угодою до договору про фінансування та будівництво (реконструкцію), припинення правовідносин за договором про фінансування та будівництво (реконструкцію).

Учасники справи:

представник позивача - Мікітян К.О., адвокат,

представник відповідача 1 -Волосна Я.О., адвокат,

представник відповідача 2 - не з'явився.

Короткий зміст позовних вимог

1. 03.04.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Агробудпереробка 1" (далі - Позивач) подало позовну заяву про:

визнання недійсним договору суборенди нежилих приміщень № 0103/2014Агро від 01.03.2014 (далі - Договір суборенди), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Смарт Інвсет Холдинг" (далі - Відповідач 1 ) та Позивачем;

визнання недійсним договору від 01.04.2014 про розірвання договору суборенди нежилих приміщень № 0103/2014Агро від 01.03.2014 (Договір про розірвання договору суборенди);

визнання недійсною угоди № 01/04-14 ЗАР від 01.04.2014 про зарахування однорідних зустрічних вимог, укладену між Відповідачем 1 та Позивачем (далі - Угода про зарахування зустрічних вимог);

розірвання угоди від 14.05.2013 про заміну сторони у договорі № 493 від 20.12.2004 (далі -Угода про заміну сторони) про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі, укладену між Інститутом хімії поверхні ім. О.О. Чуйка Національної академії наук (далі - Відповідач 2), Позивачем та Відповідачем 1;

припинення правовідносин між сторонами за угодою від 14.05.2013 Про заміну сторони;

припинення правовідносин між відповідачами за додатковою угодою від 15.05.2013 до договору № 493 від 20.12.2004 про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі, укладеної між Позивачем та Відповідачем 2;

припинення правовідносин між відповідачами за договором № 493 від 20.12.2004 про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі (зі всіма змінами, додатками та доповненнями до нього).

2. Позовна заява мотивована наступним. За умовами Договору № 493 від 20.12.2004 про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі Позивач та Відповідач 2 погодили, що Позивач бере на себе и обов'язки по повному фінансуванню будівництва та функції генерального підрядника по будівництву об'єкта -нежитлової будівлі загальною площею орієнтовно 6 500 кв. м. за адресою: місто Київ, вул. Михайлівська, 10. Внаслідок укладення додаткової угоди від 05.04.2013 до вказаного договору сторони погодили, що об'єкт будівництва поділяється в таких частках: 100 % частка інвестора - Позивача, а частка замовника - Відповідача 2 - 0 %. 14.05.2013 між сторонами укладено Угоду про заміну сторони у договорі № 493 від 20.12.2004, за якою Відповідач 1 (новий інвестор) набув прав інвестора, а Позивач набув прав первісного інвестора, за що Відповідач 1 Позивачу мав перерахувати 200 000 грн. 00 коп. Однак за Угодою про заміну сторони Відповідач 1 (новий інвестор) не сплатило Позивачу (первісному інвестору) 200 000 грн. 00 коп. за відступлення прав за договором № 493 від 20.12.2004. Позивач вказав, що Угода про зарахування (за якою Позивач та Відповідач 1 дійшли згоди про зарахування зустрічних однорідних зобов'язань: Позивач перед Відповідачем 1 за Договором суборенди, а Відповідач 1 перед Позивачем за Угодою про заміну сторони у договорі № 493 від 20.12.2004), Договір суборенди зі всіма пов'язаними документами (акт приймання-передачі приміщення, акт здачі-приймання робіт), Договір про розірвання договору суборенди підписані від імені Позивача невстановленою особою - ОСОБА_6, тоді як директором є ОСОБА_7 і підписи на спірних договорах та визначених документах відрізняються від дійсного підпису директора Позивача - ОСОБА_7 Зміст Угоди про зарахування зустрічних вимог на момент її укладення та підписання - 01.04.2014, суперечить статті 601 Цивільного кодексу України, оскільки зарахування зустрічних однорідних вимог здійснюється щодо вимог, строк яких настав, тоді як строк виконання зобов'язань за Договором суборенди (20.04.2014) не настав. Через недійсність Договору суборенди (у зв'язку із підписанням його з боку Позивача неуповноваженою особою) всі документи укладені та підписані на підставі нього, у тому числі і Угода про зарахування зустрічних вимог є недійсними в силу частини 1 статті 216 ЦК України. Договір про розірвання договору суборенди також є недійсним через те, що був укладений між Позивачем та Відповідачем 01.04.2014, а відповідно і Договір суборенди розірваний, коли зобов'язання за Договором суборенди зі здійснення оплати за оренду приміщення за березень 2014 року з 20.04.2014 ще виникли та заборгованість в сумі 200 000 грн. 00 коп. ще не виникла. У якості підстав для розірвання Угоди про заміну сторони Позивач вказує на те, що за цією угодою Відповідач 1 набув право власності на 100 % частку від загальної запроектованої площі приміщень об'єкту, який буде побудований, не сплативши при цьому Позивачу за набуті права 200 000 грн. 00 коп. що є підставою для розірвання угоди за вимогами законодавства. Внаслідок недійсності Угоди про зарахування однорідних зустрічних вимог, розірвання Угоди про заміну сторони припиняються зобов'язання за Угодою про заміну сторони. Через укладення додаткової угоди від 15.03.2013, внаслідок укладення Угоди про заміну сторони, що є невід'ємною частиною договору № 493 від 20.12.2004 на підставі вимог законодавства та пункту 8.1 додаткової угоди від 15.05.2013 Позивач має право просити припинити правовідносини між відповідачами за Додатковою угодою від 15.05.2013 та основним договором № 493 від 20.12.2004. Поряд з викладеним Позивач зазначив, що заявлені у даній справі вимоги пов'язані між собою однією підставою виникнення - недійсністю Угоди про зарахування зустрічних вимог, а про порушення його прав Позивач дізнався, ознайомившись із апеляційною скаргою Відповідача 1 від 02.07.2015 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2015 у справі № 910/3940/16-г.

3. 21.04.2017 Відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності та просив відмовити Позивачу у позові.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

4. 05.07.2017 Господарський суд міста Києва вирішив в задоволенні позову відмовити. Рішення мотивоване тим, що обставини стосовно укладення договору № 493 від 20.12.2004 були встановлені у справі № 910/3940/15-г, у якій за рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2016 (залишеним без змін апеляційним та касаційним судом) Позивачу відмовлено у задоволенні вимог: про розірвання Угоди від 14.05.2013 про заміну сторони у договорі від 20.12.2004, про розірвання додаткової угоди від 15.05.2013 до цього ж договору. Також суд вказав, що всі оспорювані угоди оформлені та підписані з боку сторін уповноваженими особами, у тому числі з боку Позивача - директором ОСОБА_7, а належними доказами в спростування повноважень або підпису останнього, а також печаток Позивача, відповідні обставини не підтверджуються. Обставина щодо ненастання строку оплати за Договором суборенди не свідчить про не виникнення відповідного зобов'язання сплатити орендну плату у відповідному розмірі, а в Договорі про розірвання вказаного договору суборенди сторони погодили факт наявності відповідної заборгованості Позивача. У зв'язку із цим суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсними та розірвання оспорюваних угод та відсутність підстав для припинення правовідносин за відповідними угодами. При цьому численні клопотання Позивача про витребування додаткових доказів та призначення у справі судових експертиз відхилені через їх необґрунтованість та невідповідність нормам законодавства.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

5. 14.11.2017 Київський апеляційний господарський суд вирішив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2017 - без змін. Рішення апеляційного суду мотивоване тими ж аргументами, що наведені в рішенні суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

6. 01.12.2017 Позивач подав касаційну скаргу. У касаційній скарзі просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2017, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу та пояснення до касаційної скарги

7. Суди незаконно відхилили клопотання Позивача про витребування доказів (у тому числі щодо місця перебування ОСОБА_7 на момент підписання оспорюваних угод), призначення у справі судової експертизи з приводу підпису вказаної особи, а також про визнання належним доказом того, що ОСОБА_7 не підписував спірні документи, що свідчить, що суди не сприяли отриманню доказів у справі, та свідчить про упередженість суддів, що розглядали справу.

8. Суди першої та апеляційної інстанцій здійснили розгляд справи без врахування, що відповіді на направлені адвокатські запити стосовно обставин справи, встановлення яких має значення для справи, ще не надійшли.

9. В іншій частині доводи касаційної скарги аналогічні тим, що викладені в позовній заяві.

Позиція Відповідача 1, викладена у відзиві на касаційну скаргу та запереченнях на додаткові пояснення

10. Суди правомірно відмовили у задоволенні клопотань про витребування доказів та проведення судової почеркознавчої експертизи у справі за відсутністю для цього правових підстав.

11. Позивачем не було вчинено всіх можливих дій для отримання доказів з метою обґрунтування позовних вимог.

12. Стосовно спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права застосовані належним чином.

Позиція Верховного Суду

Щодо повноважень касаційного суду

13. Основним аргументом скаржника щодо незаконності оспорюваних судових рішень, а також підстав для оспорювання правочинів у цій справі та для припинення правовідносин за такими правочинами стали обставини підписання таких правочині, на думку Позивача (скаржника), неуповноваженою особою з боку Позивача, оскільки відповідні підписи на угодах були вчинені не директором Позивача, а невідомою особою. Саме з приводу цього Позивачем (його представником) заявлялись у справі клопотання, у тому числі про призначення та проведення почеркознавчої експертизи, щодо витребування доказів про місце перебування вказаної фізичної особи під час підписання оспорюваних угод тощо.

Однак вказані клопотання були відхилені судами обох інстанцій, встановлені обставини підписання оспорюваних угод з боку Позивача уповноваженою особою, а порушень норм законодавства в цій частині не встановлено.

Стосовно незаконності відхилення клопотання про проведення у справі судової почеркознавчої експертизи (пункт 7) Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій з посиланням на статтю 1 Закону України "Про судову експертизу", на положення Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки матеріалів та призначення судових експертиз, які затверджено Наказом № 53/5 від 08.10.1998, та на положення Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, яку затверджено наказом № 53/5 від 08.10.1998, визначили встановлений порядок проведення почеркознавчої експертизи та прийшли до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для проведення експертизи.

До викладеного слід додати таке. Суд касаційної інстанції за приписами частини 2 статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним.

Відповідно до статті 33 ГПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень - до 15.12.2017) обов'язок доказування обставин, на які посилається сторона у справі, покладається на відповідну сторону. Для витребування доказів в порядку статті 38 ГПК України сторона має довести наявність для цього підстав, визначених у вказаній статті.

Між тим суди встановили відсутність підстав для задоволення в порядку статті 38 ГПК України клопотання Позивача щодо витребування судом доказів у справі, а Позивач згідно з встановленими судами обставинами звернення з клопотаннями про витребування доказів переклав обов'язок збирання доказів та доказуванню на суд. А тому є неналежними, такими, що не ґрунтуються на нормі закону, у зв'язку із чим відхиляються Судом доводи скаржника (пункт 7) щодо несприяння судом отриманню доказів у справі та упередженості суду, які до того ж викладені без врахування визначених в статті 300 ГПК України меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

Щодо виникнення зобов'язання за договором суборенди

14. В касаційній скарзі, оспорюючи встановлений судами факт виникнення у Позивача заборгованості за договором суборенди нежилих приміщень № 0103/2014Агро від 01.03.2014 в сумі 200 000 грн. 00 коп., зустрічне зарахування якого було предметом оспорюваного правочину, скаржник стверджує, що через ненастання строку для здійснення оплати за таким договором відсутні підстави для виникнення і відповідної заборгованості, а відповідно і відсутні підстави для укладення договору від 01.04.2014 про розірвання договору суборенди нежилих приміщень № 0103/2014Агро від 01.03.2014 та угоди № 01/04-14 ЗАР від 01.04.2014 про зарахування однорідних зустрічних вимог, укладеної між Відповідачем 1 та Позивачем.

Однак Суд не погоджується із даним твердженням з огляду на наступне.

Суд звертається до висновку Верховного Суду, викладеного в пункті 11 постанови від 20.02.2018 у справі № 925/1596/16, згідно з яким, Верховний Суд, враховуючи норми частини 2 статті 640 та частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України, виходив з того, що при вирішенні питання щодо визначення початку користування орендованим майном (момент виникнення орендних правовідносин та відповідних прав та обов'язків, у тому числі щодо обов'язку сплачувати орендну плату) та щодо обрахування початку перебігу строку оренди має значення наявність будь-якого належного доказу, що підтверджує відповідні обставини, а не виключно назва документу - акт приймання-передачі, прямо передбачена законодавством (частина 1 статті 795 ЦК України), що підтверджує прийняття майна в оренду.

Судами в оскаржуваних судових рішеннях встановлені обставини передачі Позивачу від Відповідача 1 за актом приймання-передачі в оренду приміщення за договором суборенди нежилих приміщень.

Отже, зобов'язання сплатити орендну за вказаним договором суборенди у Позивача виникло, а тому спростовується довід скаржника (пункти 2, 12) про те, що виникнення заборгованості за таким договором суборенди не відповідає вимогам законодавства.

Крім цього, як встановили суди, наявність цієї заборгованості сторони договору (Позивача та Відповідач 1), окрім первинних документів, погодили також в Угоді про зарахування однорідних зустрічних вимог № 01/04-14 ЗАР від 01.04.2014 та в договорі від 01.04.2014 про розірвання договору суборенди нежилих приміщень № 0103/2014Агро від 01.03.2014.

Виходячи з приписів статей 6, 526, 627 ЦК України, погодження сторонами у вказаних угодах виникнення та наявність у Позивача заборгованості з орендної плати до настання строку здійснення орендної плати за договором суборенди нежилих приміщень не суперечить законодавству. Заперечення підпису уповноваженої особи в означених договорах відхиляється судом з підстав, визначених в пункті 13 цієї постанови.

Суд відхиляє доводи скаржника про невиконання Відповідачем 1 угоди від 14.05.2013 про заміну сторони у договорі № 493 від 20.12.2004 про фінансування та будівництво (реконструкцію) нежитлової будівлі, укладеної між відповідачами та Позивачем в частині переказу 200 000 грн. 00 коп. за відступлення прав за договором № 493 від 20.12.2004 (пункти 2, 12), правомірність висновку судів про припинення зобов'язання зі сплати Позивачу вказаної вище суми внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог не спростована.

15. Суд також відхиляє посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій відповідей на направлені адвокатські запити стосовно обставин, встановлення яких має значення для розгляду справи, які на момент розгляду ще не надійшли (пункт 8), оскільки таке посилання зроблено скаржником без врахування норм статей 34, 69, 101 та 102 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) щодо обмеженого строку розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, щодо умов прийняття апеляційним судом додаткових доказів у справі, а також щодо належності та допустимості доказів у справі.

Як було встановлено судом та зазначалось Позивачем в ході розгляду справи, Позивач в різні періоди часу протягом здійснення провадження у справі подавав декілька адвокатських запитів. Між тим не на всі адвокатські запити протягом строку розгляду справи надійшли відповіді, тоді як норми статей 53, 69, 102 ГПК України не дозволяють господарському суду здійснювати провадження у господарській справі з безпідставним перевищенням встановленого процесуальним законом строку розгляду справи у відповідній інстанції, а неотримання відповіді на направлений представником сторони адвокатський запит, як і інші затримки сторони з поданням доказів, не є підставою для продовження цього строку.

При цьому Суд також враховує, що більшість запитів стосується одних і тих же обставин - підпису директора Позивача - ОСОБА_7 на оспорюваних угодах, та місця перебування останнього на час підписання оспорюваних угод, стосовно яких і суди попередніх інстанцій, і Суд зробили відповідні висновки (пункт 13), а тому наведені заперечення (пункт 8) відхиляються Судом з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини щодо уповноваженої особи, яка підписала оспорювані угоди, з огляду на межі повноважень апеляційного суду згідно із нормами статті 101 ГПК України, та через застосування судами попередніх інстанцій норм статей 34 та 43 ГПК України.

16. Таким чином суди дійшли обшрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних угод згідно зі статями 203, 215 ЦК України та припинення правовідносин за такими угодами, а доводи скаржника щодо неправомірності відмови у задоволенні позовних вимог не знайшли свого правового та матеріального підтвердження, оскільки не ґрунтуються на нормі закону та не відповідають обставинам справи, а тому відповідні вимоги не підлягають задоволенню.

17. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях про відмову у задоволенні вимог позовних вимог зроблені відповідно до норм законодавства, зокрема статей 6, 203, 215, 525, 526, 627 ЦК України, норм ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) та відповідно до встановлених на підставі доказів у справі обставин справи.

18. У зв'язку з викладеним та з урахуванням положень пункту 1 частини 1 статті 308 та статті 309 ГПК України оскаржувані постанова апеляційного суду та рішення місцевого суду підлягають залишенню без змін як законні та обґрунтовані.

19. У зв'язку із відмовою у задоволенні касаційної скарги судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на Позивача.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробудпереробка 1" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2017 у справі № 910/5440/17 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий К. М. Пільков

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак