ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2018 р.

м. Київ

Справа № 911/164/18

Суддя Черногуз А.Ф., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами

позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Баядера Логістик” (02088, м. Київ, вул. Харченка Євгенія, буд. 42 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Атлантік-Трейдинг” (07300, Київська обл., Вишгородський район, м. Вишгород, вул. Симоненка, буд. 4, )

про стягнення боргу, пені, 40% річних, та втрат від інфляції згідно договору поставки № БІ 121453 від 28.04.2014,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява №26/01 від 26.01.2018 Товариства з обмеженою відповідальністю “Баядера Логістик” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Атлантік-Трейдинг” про стягнення 27201,20 грн боргу, 2053,04 грн пені за прострочення оплати товару, 2996,40 грн 40% річних від суми боргу та 381,30 грн втрат від інфляції згідно договору поставки № БІ 121453 від 28.04.2014.

Позов обґрунтований наступним:

-           28.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Баядера Логістик” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Атлантік-Трейдинг” було укладено договір поставки № БІ 121453;

-          на виконання договору позивачем було здійснено ряд поставок покупцю в липні-серпні 2017 року;

-           частина отриманого товару була оплачена відповідачем, частина товару повернута, водночас, товар, що був поставлений відповідно до видаткових накладних № 14252/14102 від 25.07.2017 на суму 20189,76 грн; № 14808/14697 від 31.07.2017 на суму 10141,44 грн; № 16074/15972 від 17.08.2017 на суму 6376,14 грн; № 16429/16268 від 22.08.2017 на суму 9553,14 грн, відповідачем частково не оплачений, внаслідок чого за ним рахується заборгованість у сумі 27201,20 грн.

Ухвалою господарського суду Київської області від 31.01.2018 вказану позовну заяву залишено без руху.

12.02.2018 через канцелярію господарського суду Київської області позивачем було подано заяву про усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали господарського суду Київської області від 31.01.2018. Суд, перевіривши подані документи, встановив, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви № 26/01 від 26.01.2018.

Ухвалою від 14.02.2018 відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Баядера Логістик” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Атлантік-Трейдинг” про стягнення боргу, пені, 40% річних, та втрат від інфляції згідно договору поставки № БІ 121453 від 28.04.2014, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін, встановлено строки для подання: відповідачу - відзиву на позов протягом п’ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали; позивачу – відповіді на відзив до 09.03.2018; відповідачу – заперечень до 15.03.2018.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не подав, про причини неподання суд не повідомив.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Судом перевірено та встановлено, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом.

Вказаний факт підтверджується конвертом (вх. № 6542/18 від 01.03.2018) з ухвалою господарського суду Київської області від 14.02.2018, що був повернутий ПАТ «Укрпошта» на адресу суду з відміткою «неповна адреса».

Оскільки судом було надіслано ухвалу суду на адресу відповідача, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, інша адреса суду повідомлена не була, останній вважається належним чином повідомленим про розгляд справи.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб’єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

28.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Баядера Логістик” (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Атлантік-Трейдинг” (покупець) було укладено договір поставки № БІ 121453, відповідно до п.п. 1.1., 2.2. якого постачальник зобов’язується поставити і передати замовлений товар у власність покупця, а покупець зобов’язується прийняти та оплатити поставлений товар у відповідності з вимогами даного договору. Ціна, кількість та асортимент кожної партії товару узгоджуються сторонами і зазначаються в накладних, ціна на товар зазначається у гривнях з урахуванням ПДВ.

Сторони погодили, що оплата проводиться покупцем протягом 60 календарних днів, рахуючи з моменту виконання відповідної партії товару. Покупець зобов’язаний кожного тижня надавати постачальнику інформацію про рух товару на складі покупця, про ступінь реалізації поставленого товару, із зазначенням асортименту та кількості нереалізованого товару (інформація) на дату надання інформації, яка підписується представником покупця. Покупець надає інформацію по факсу або по електронній пошті, або в іншій формі, яка дозволяє постачальнику ідентифікувати інформацію як таку, що надана покупцем у відповідності з цим договором. Датою оплати товару є дата зарахування коштів на рахунок постачальника (п.п. 5.1., 5.2.).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов'язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

За змістом положень ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Також, сторони погодили, що за неналежне виконання зобов’язань, передбачених п. 5.1. даного договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше розміру подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня. За користування грошовими коштами постачальника, яке може відбутися у зв’язку з простроченням покупця оплати за товар, постачальник вправі вимагати від покупця сплати 40% (0,1 % в день) від простроченої суми за весь час прострочення (п.п. 7.3., 7.7.).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що ним було здійснено ряд поставок покупцю в липні-серпні 2017 року, частина отриманого товару була оплачена відповідачем, на підтвердження чого надає низку платіжних доручень. Водночас, товар, що був поставлений відповідно до видаткових накладних № 14252/14102 від 25.07.2017 на суму 20189,76 грн; № 14808/14697 від 31.07.2017 на суму 10141,44 грн; № 16074/15972 від 17.08.2017 на суму 6376,14 грн; № 16429/16268 від 22.08.2017 на суму 9553,14 грн, відповідачем частково не оплачений, внаслідок чого за ним рахується заборгованість у сумі 27201,20 грн.

Крім того, позивач зазначає, що частина товару була повернута відповідачем, що було відображено в акті звірки.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надає копії видаткових накладних № 14252/14102 від 25.07.2017 на суму 20189,76 грн; № 14808/14697 від 31.07.2017 на суму 10141,44 грн; № 16074/15972 від 17.08.2017 на суму 6376,14 грн; № 16429/16268 від 22.08.2017 на суму 9553,14 грн, а також копії товарно-транспортних накладних та відомостей про вантаж.

Серед іншого, позивач зазначає, що сторонами було підписано акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.06.2017 по 12.10.2017, відповідно до якого сторони зафіксували наявність заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 27201,20 грн.

Позивач звертався до відповідача з претензією № 110 від 28.11.2017, в якій просив сплатити суму заборгованості, водночас остання залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

У зв’язку з наведеним, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 27201,20 грн боргу, 2053,04 грн пені за прострочення оплати товару, 2996,40 грн 40% річних від суми боргу та 381,30 грн втрат від інфляції згідно договору поставки № БІ 121453 від 28.04.2014.

Суд, дослідивши подані позивачем докази, зазначає наступне.

Відповідно до п.п. 6.1., 6.2. договору прийомка-здача товару здійснюється уповноваженими представниками сторін у місці та в час, попередньо узгоджені сторонами. Приймання товару за кількістю здійснюється в момент його передачі та підписання накладних, а за якістю, відповідно до вимог Інструкції про приймання товарів за якістю П-7 та чинного законодавства України з урахуванням особливостей, встановлених даним договором.

Відповідно до п.п. 2.4., 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 № 88, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, у поданих позивачем накладних відсутні відомості щодо особи, яка прийняла товар та документу, яким остання була уповноважена на проведення такої операції. Не містять вказані накладні і печатки відповідача. Водночас, на останніх міститься лише штамп складу, який не може підтверджувати факт отримання товару відповідачем, позаяк сторонами у договорі не було узгоджено переліку печаток та штампів, які можуть проставлятись при прийманні товару на видаткових накладних, так само як і не було узгоджено переліку осіб уповноважених на прийняття товару з боку покупця. Довіреностей на прийняття товару суду також не надано.

Отже, суд не приймає в якості належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказу поставки відповідачу вказані накладні, оскільки останні не містять ані відомостей щодо особи, яка прийняла товар, ані реквізитів документу на підставі якого вона діяла, ані печатки відповідача, а відтак не можуть вважатися належним первинними бухгалтерськими документами та бути доказом проведення господарської операції з поставки товару.

Крім того, у поданих суду товарно-транспортних накладних також відсутні печатки відповідача та підписи уповноваженої ним особи.

Щодо твердження позивача, що підписанням акту звірки відповідач підтвердив факт поставки товару, а також розмір заборгованості, суд зазначає наступне.

Акт звірки взаєморозрахунків не вважається документом, що підтверджує здійснення господарської операції між сторонами чи наявність зобов'язання за господарським договором, оскільки він не відповідає вимогам, що ставляться до первинних документів ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»(аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 26.07.2017 у справі № 926/1908-б/14).

Акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.06.2017 по 12.10.2017, наданий позивачем не може підтверджувати розміру заборгованості відповідача перед позивачем станом на момент подачі позову та розгляду даної справи в суді, оскільки, по-перше, не містить посилання на спірний договір, по-друге, не відповідає законодавчим вимогам, що ставляться до первинних документів, позаяк акт звірки взаємних розрахунків доводить лише обставини про звіряння сторонами розрахунків між собою за певний період часу чи на конкретну дату. Правильність (достовірність) показників дебіторської чи кредиторської заборгованості цим актом не підтверджується. Крім того, на вказаному акті не зазначено посади особи, що підписала акт, міститься печатка складу відповідача, а не підприємства, доказів повноважень особи, що підписала акт на таке підписання не надано.

Відповідно до п. 5.2. договору датою оплати товару є дата зарахування коштів на рахунок постачальника.

За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов’язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов’язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов’язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов’язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 №254, визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. Положенням №254, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

З наведеного вбачається, що належними в розумінні ст.76 Господарського процесуального кодексу України доказами наявності заборгованості за господарськими операціями є банківські виписки, довідки з банків тощо, що формуються за наслідками виконаних операцій по особовому рахунку клієнта (позивача). Водночас, позивачем надано лише бухгалтерську довідку № 09/02 від 09.02.2018 за підписом директора та старшого бухгалтера позивача, що не може прийматись судом як належний та допустимий доказ, позаяк складений заінтересованими особами та не є належним доказом в контексті вищезазначених положень закону.

Серед іншого, позивачем надано суду платіжні доручення від 17.07.2017, від 07.09.2017, від 08.09.2017, від 11.09.2017 на загальну суму 19037,06 грн про оплату відповідачем товару.

Водночас, у призначенні платежу у вказаних платіжних дорученнях зазначено «за алкогольні напої імпортного виробництва згідно договору № БІ 112145 від 28.04.2014». Водночас, як на підставу позову позивач посилається на договір № БІ 121453 від 28.04.2014, копію вказаного договору додає до позовної заяви, вказаний номер зазначений на видаткових накладних, копії яких подані до суду. Отже, вказані платіжні доручення не можуть підтверджувати факту оплати грошових коштів відповідачем за спірним договором, позаяк в них зазначено номер іншого договору, який не є предметом розгляду в даній справі.

Доказів які б підтверджували часткові оплати товару відповідачем, як то платіжні доручення, банківські виписки, довідки з банку тощо, позивачем не надано. Також, позивачем не надано суду доказів часткового повернення товару, оформлених належним чином довіреностей на прийняття товару, а відтак, суд не може встановити факт поставки товару та прийняття останнього відповідачем, факт часткових оплат, факт часткового повернення товару, а відтак, і факт існування боргу згідно договору поставки № БІ 121453 від 28.04.2014.

За змістом ч. 2 ст. 80, ч. 1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України сторонами доказів.

Позивач не скористався наданим йому ст. 81 Господарського процесуального кодексу України правом на витребування доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача 27201,20 грн боргу, 2053,04 грн пені за прострочення оплати товару, 2996,40 грн 40% річних від суми боргу та 381,30 грн втрат від інфляції згідно договору поставки № БІ 121453 від 28.04.2014 необґрунтованими, недоведеними належними та допустимими доказами, а відтак, такими, що не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 231, 236, 237, 238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі сторони можуть отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (http://court.gov.ua/fair/).

Рішення підписано 18.04.2018.

Суддя                                 А.Ф. Черногуз