ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/3416/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

при секретарі судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Росичі"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Росичі"

до Київської міської ради та Управління Державної казначейської служби у Деснянському районі міста Києва

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві та Департамент фінансів Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)

про стягнення 3 920 126,37 грн.

за участю:

позивача: Нікіташ С.П. (ордер про надання правової допомоги від 23.10.2017)

відповідача 1: Перепиліцин К.М. (довіреність від 10.04.2015)

відповідача 2: Космина Л.О. (довіреність від 16.01.2018)

третьої особи: Аввакумова Ю.О. (довіреність від 26.01.2018),

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Приватне акціонерне товариство "Росичі" (далі - позивач) просило стягнути з Київської міської ради (далі-відповідач-1) безпідставно отримані кошти у розмірі 2 704 535,71 грн. та процентів за їх користування у сумі 1 215 590,66 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що перераховані відповідачу-1 грошові кошти за період з 25.02.2014 по 30.07.2015 у розмірі 2 704 535,71 грн., як орендна плата, є безпідставно отриманими, у зв'язку з чим на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України мають бути повернуті позивачу, а також на підставі статті 1214 вказаного кодексу відповідач-1 має сплатити проценти за користування чужими коштами у розмірі 1 215 590,66 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.06.2017 (суддя Мороз С.М.), позов задоволено частково, стягнуто з відповідача-1 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 2 704 535,71 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 вказане рішення суду змінено та прийнято нове, яким в позові відмовлено повністю.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати вище вказану постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги позивач посилався на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що кошти були перераховані не відповідачу-1, а Управлінню Державної казначейської служби у Деснянському районі міста Києва (далі - відповідач-2), оскільки у період з 2014 року по 2015 рік позивач перерахував грошові кошти за орендну плату на відповідний рахунок, які в подальшому були зараховані до бюджету міста Києва на рахунок Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради. При цьому позивач вказує на те, що апеляційний суд безпідставно послався на те, що орендна плата за землю є грошовим зобов'язанням у розумінні Податкового Кодексу України, так як така плата не є податком або збором, а є платежем, який орендар вносить орендодавцю за користування земельною ділянкою згідно договору оренди землі.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач-2 просить залишити без змін вказану постанову суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що судом у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

20.03.2018 позивачем подано доповнення до касаційної скарги.

Однак відповідно до приписів статті 298 частини 1 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Касаційне провадження у справі було відкрито ухвалою від 26.02.2018.

Оскілки станом на 20.03.2018 строк на касаційне оскарження закінчився, у позивача відсутнє право доповнити касаційну скаргу, тому суд залишає без розгляду доповнення позивача до касаційної скарги.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 29.12.2007 між відповідачем-1 (орендодавець) та позивачем (орендар) було укладено договори оренди земельної ділянки, відповідно до умов яких орендодавець на підставі рішення Київської міської ради від 08.02.2007 № 128/789 за актами приймання-передачі передав, а орендар прийняв в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (об'єкт оренди), з наступними характеристиками: місце розташування - між вул. Оноре де Бальзака та р. Десенка у Деснянському районі м. Києва, розміром 36,9552 га (в тому числі прибережна захисна смуга площею 9,6211 га, цільове призначення - для облаштування Всеукраїнського парку пам'яті борців за свободу і незалежність України, без права подальшого викупу території, вільної від забудови, кадастровий номер :62:201:0174 та земельну ділянку (об'єкт оренди), з наступними характеристиками: місце розташування - між вул. Оноре де Бальзака та р. Десенка у Деснянському районі м. Києва, розміром 16,5629 га, цільове призначення - для будівництва житлового комплексу з об'єктами соціальної інфраструктури, торгівлі, відпочинку, адміністративних, офісних та готельних приміщень, кадастровий номер :62:201:0149.

Пунктом 4.7 договорів визначено, що орендна плата вноситься орендарем рівними частинами за базовий період податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом тридцяти календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця на рахунок № 0004, КЕКД 13050200 у ГУ ДКУ у м. Києві, МФО 820019, отримувач: УДК у Деснянському районі м. Києва, ідентифікаційний код 26077891.

Судами встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 08.06.2011 у справі № 61/201, яке залишене в силі постановою Вищого господарського суду України від 29.02.2012, вищевказані договори оренди визнані недійсними та зобов'язано орендаря повернути орендодавцю земельні ділянки, які були передані на підставі цих договорів.

Також встановлено, що в період з 25.02.2014 по 30.07.2015 позивачем було сплачено відповідачу-1 орендну плату на загальну суму 2 704 535,77 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що правова підстава набуття відповідачем-1 коштів відпала, у зв'язку з визнанням недійсними договорів оренди в судовому порядку, а тому вони підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування чужими коштами, суд свій висновок мотивував тим, що правовідносини, які випливають із договору позики та які склалися між сторонами внаслідок визнання недійсними договорів оренди і безпідставного збереження грошових коштів, не є подібними за змістом, а тому відсутні підстави для застосування статті 1048 ЦК України, як аналогії закону, передбаченої статтею 8 цього Кодексу.

Змінюючи наведене рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові повністю, апеляційний суд послався на те, що позивачем в порушення приписів статті 43 Податкового Кодексу України, не була дотримана процедура, яка є обов'язковою умовою для повернення сум грошового зобов'язання, а тому відсутні підстави для повернення заявлених позивачем до стягнення коштів.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна виходячи із наступного.

Із змісту спірних правовідносин сторін вбачається, що позивач обґрунтовував свої вимоги положеннями статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів статті 1212 цього кодексу особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що застосування її положень про повернення майна потерпілому можливе у разі набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи, та за відсутності для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Виходячи із диспозиції наведеної норми права та характеру спірних правовідносин сторін, які склалися між ними у справі, колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що обґрунтування судом апеляційної інстанції своїх висновків, викладених в оскаржуваній постанові приписами Податкового Кодексу України, є помилковим, оскільки спір у даній справі виник з цивільних правовідносин, що є відмінним від податкових правовідносин, які регулюються цим Кодексом.

Відтак встановлені судами обставини виключають наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень Податкового Кодексу України, оскільки вони регулюються положеннями Цивільного Кодексу України.

Із встановлених судами обставин вбачається, що договори оренди, які укладені між сторонами зі справи були визнані недійсними рішенням Господарського суду міста Києва від 08.06.2011 у справі № 61/201, яке залишене в силі постановою Вищого господарського суду України від 29.02.2012, в той час як період заявлених до стягнення коштів був визначений позивачем з 25.02.2014 по 30.07.2015, тобто вже після визнання недійсними договорів в судовому порядку.

Крім того, у судовому засіданні касаційної інстанції представник Київської міської ради пояснив, що спірні грошові кошти позивач сплачував вже після повернення земельної ділянки, що свідчило про відсутність у відповідача-1 правових підстав одержувати грошові кошти у розмірі 2 704 535,71 грн., оскільки земельною ділянкою позивач вже не користувався.

Відповідно до приписів статі 312 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження, постанова у справі підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції належить залишити в силі.

З урахуванням наведеного, відповідно до приписів статті 126, статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі із касаційної скарги покладаються на відповідача-1.

Керуючись статтями 301, 308, 312, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Росичі" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 у справі Господарського суду міста Києва №910/3416/17, скасувати, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2017, залишити в силі.

Стягнути з Київської міської ради на користь Приватного акціонерного товариства "Росичі" 81 136 (вісімдесят одну тисячу сто тридцять шість гривень) 06 копійок судового збору з касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов