КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"24" квітня 2018 р. Справа№ 911/268/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Станіка С.Р.

Разіної Т.І.

за участю секретаря судового засідання - Пугачової А.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 24.04.2018 у справі №911/268/18 (в матеріалах справи).

розглянувши матеріали апеляційної скарги Білоцерківської міської ради Київської області

на ухвалу Господарського суду Київської області від 12.02.2018, яку підписано - 12.02.2018 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

у справі №911/268/18 (суддя Янюк О.С.)

за позовом Білоцерківської міської ради Київської області

до 1) Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області;

2)Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "БілоцерківМАЗ", м.Біла Церква Київської області

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування права власності на земельну ділянки

ВСТАНОВИВ:

09.02.2018 Білоцерківська міська рада Київської області (далі - заявник, Білоцерківська м/р, позивач) звернулась до Господарського суду Київської області із позовною заявою до Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "БілоцерківМАЗ" (далі - ТОВ "Науково-виробниче підприємство "БілоцерківМАЗ", відповідач-2) про визнання недійсним та скасування розпорядження районної державної адміністрації від 26.03.2004 №104 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення», державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №588347, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.04.2004 реєстровий №327 та скасування права власності на земельні ділянки.

Разом із позовом заявник подав до господарського суду заяву про забезпечення позову (від 01.02.2018 №428/1-7) шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: земельні ділянки (кадастровий номер :01:001:0007; :01:001:0260) та встановити заборону щодо вчинення будь-яких дій, внаслідок яких може бути відчужено вказані вище земельні ділянки.

Заява обґрунтована тим, що ТОВ "Науково-виробниче підприємство "БілоцерківМАЗ" вживає активні дії, зокрема, звернуся із відповідним позовом до суду, щодо відчуження майна, яке знаходиться на вказаних земельних ділянках, а відтак існує також загроза відчуження земельних ділянок. На підставі зазначеного позивач просив господарський суд вказану заяву задовольнити.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.02.2018 у справі № 911/268/18 відмовлено у задоволенні заяви Білоцерківської міської ради Київської області про забезпечення позову. Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що побоювання заявника щодо відчуження спірних земельних ділянок у судовому порядку є безпідставним, оскільки у іншій господарській справі №911/3642/17, на яку заявник посилається, як на доказ відчуження нерухомого майна, судове рішення на день звернення із зазначеною заявою про забезпечення позову, не прийнято. Крім того, інших доказів на обґрунтування заяви Білоцерківською м/р суду надано не було. За таких обставин, за висновком місцевого господарсього суду, заявник не довів, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду,

Не погодившись із зазначеною ухвалою, Білоцерківська міська рада Київської області звернулася із апеляційною скаргою, у якій просить ухвалу Господарського суду Київської області від 12.02.2018 у справі №911/268/18 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким заяву Білоцерківської міської ради Київської області про забезпечення позову задовольнити повністю, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, у доводах апеляційного оскарження позивач наголосив, що при винесенні оскарженої ухвали, місцевим судом не враховано положення ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення права на нерухоме майно, тобто у 1999р.), що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою. Скаржник, посилаючись на розпорядження КМУ від 27.10.1999р. №1135-р, рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 01.12.1999р. №360, рішення Білоцерківської міської ради від 07.12.1999р. №50, наголосив, що до територіальної громади м. Біла Церква перейшло не тільки нерухоме майно за адресою м. Біла Церква, Гайок, а й право користування цими земельними ділянками відповідно до ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу України, а отже територіальна громада м. Біла Церква в особі Білоцерківської міської ради набула статусу землекористувача. Таким чином, скаржник стверджує, що відчуження майна на спірних земельних ділянках відбулось з порушенням норм чинного законодавства України. Скаржник пояснює, що за наслідком вищезазначених дій, ним і подано даний позов про скасування розпорядження від 26.03.2004 №104, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування права власності на спірні земельні ділянки, в той же час, це може призвести до реальної загрози щодо подальшої можливості відчуження земельних ділянок Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "БілоцерківМАЗ" іншим особам.

Враховуючи вищенаведене, скаржник наголосив, що судом першої інстанції, видмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову, неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Відповідач -1, -2 не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України та не надали суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу Україн не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

До судового засідання від 24.04.2018 представники відповідача -1, -2 не з'явились. Про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема зворотніми поштовими повідомленнями.

За правовими висновками Європейського суду з прав людини у рішенні від 03.10.2017 (Заява №18656/13) по справі «Віктор Назаренко проти України» (CASE OF «Viktor Nazarenko v. UKRAINE») з посиланням заявника на те, що його не було повідомлено про апеляційне провадження у його справі, чим порушено статтю 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказано, що відповідно до вимог національного процесуального законодавства сторони у справі мають бути проінформовані про основні процесуальні дії та забезпечені процесуальними документами суду. Крім того, Європейський суд зазначив, що докази відправлення кореспонденції до суду мають надаватися відповідною стороною і зберігатися у матеріалах судової справи. У вказаній справі, Європейський суд дійшов висновку, що заявника не було належним чином повідомлено про апеляційну скаргу, а тому він був позбавлений можливості надати у відповідь свої коментарі. Європейський суд константував порушення пунтку 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод з огляду на недотримання у справі заявника принципу процесуальної рівності сторін.

Відтак, враховуючи наведене, можна дійти висновку, що за правовими висновками Європейського суду, неналежне повідомлення/чи не повідомлення взагалі заявника про розгляд справи є порушенням пунтку 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що явка відповідача -1, -2 по справі обов'язковою не визнавалась, з огляду на те, що учасники справи про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду оскарженої ухвали за наявними матеріалами справи за участі представника позивача.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради Київської області залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Київської області від 12.02.2018 у даній справі залишити без змін, виходячи із наступного.

Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства") положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі ст. 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо).

Разом з тим, слід брати до уваги і те, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи, що вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права, яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1-2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Як було вже зазначено, заява про забезпечення позову повинна бути обґрунтована поданням належних та допустимих доказів, що підтверджують можливість істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду.

Заявник у якості доказів забезпечення позову, зокрема відчуження земельних ділянок, надав суду копію ухвали про порушення провадження у справі №911/3642/17 та копію позовної заяви ТОВ "Науково-виробниче підприємство "БілоцерківМАЗ" до Білоцерківської міської ради про визнання права власності. (а/с 103-105)

Як вбачається із вищевказаних доказів, у провадженні суду перебуває господарська справа №911/3642/17 за позовом ТОВ "Науково-виробниче підприємство "БілоцерківМАЗ" до Білоцерківської міської ради про визнання права власності на об'єкти, які знаходять на відповідних земельних ділянках.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою ГСКО від 23.02.2018 провадження у справі №911/3642/17 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі №911/268/18. В ухвалі ГСКО від 23.02.2018 судом відзначено, що заявляючи вимоги у справі №911/3642/17 щодо визнання за ТОВ «БілоцерківМАЗ» права власності на нежитлову будівлю літ «Т-10» площею 556,5м2, яка розташована по вул.Гайок, 4а у м.Біла Церква, як на підставу набуття права власності на відповідне майно позивач посилається на факт переходу права власності на таке майно при купівлі-продажу земельної ділянки на підставі оспорюваних у справі №911/268/18 розпорядження та договору купівлі-продажу. Факт переходу права власності на відповідну земельну ділянку позивач підтверджує державним актом, дійсність якого є також предметом спору у справі №911/268/18.

Відтак, судове рішення у справі №911/3642/17 на день звернення із зазначеною заявою про забезпечення позову, господарським судом не прийнято, а тому побоювання заявника щодо відчуження земельних ділянок у судовому порядку є безпідставним. Крім того, ухвалою ГСКО від 23.02.2018 провадження у справі №911/3642/17 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі №911/268/18.

Інших доказів, окрім посилання на справу №911/3642/17, на обґрунтування своєї заяви, Білоцерківською м/р надано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що саме лише ствердження заявника про те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення його прав і охоронюваних законом інтересів, без належного обґрунтування підстав для вжиття таких заходів з посиланням на відповідні докази та без обґрунтування необхідності термінового вжиття заходів забезпечення позову, не може бути підставою для винесення ухвали про забезпечення позову.

За загальним правилом, обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Доказування повинно здійснюватись за загальними правилами відповідно до ст. 74 ГПК України, яка передбачає обов'язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Таким чином, оскільки, заявником не було надано достатніх доказів на підтвердження того, що незабезпечення позову порушить його права та в подальшому утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом правомірно відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки визнано її недостатньо обґрунтованою та підтвердженою конкретними доказами, що стосуються даної справи.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування ухвали по даній справі позивачем не наведено.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Білоцерківської міської ради Київської області є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженої ухвали у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 267-271, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради Київської області на ухвалу Господарського суду Київської області від 12.02.2018 по справі №911/268/18 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 12.02.2018 по справі №911/268/18 залишити без змін.

3. Повернути матеріали оскарження №911/268/18 до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.Р. Станік

Т.І. Разіна