РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року Справа № 902/1090/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Огороднік К.М. , суддя Мамченко Ю.А.

при секретарі судового засідання Левчук І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Роська" на ухвалу господарського суду Вінницької області від 14.02.2018р. у справі №902/1090/16 (суддя Лабунська Т.І.)

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" (вул.Мандролька, б.19, смт.Ситківці, Немирівський район, Вінницька область, код 20101499) в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Томашука Миколи Савелійовича (АДРЕСА_1)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Роська" (АДРЕСА_3, Вінницька область, 22622, код 39761917)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 (АДРЕСА_2)

про витребування майна з чужого незаконного володіння

в межах справи №902/1090/16

за заявою Немирівської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області (вул.Шевченка, 14, м.Немирів, Вінницька область, 22800, код 39470601)

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" (вул.Мандролька, б.19, смт.Ситківці, Немирівський район, Вінницька область, 21009, код 20101499)

про банкрутство

представники учасників провадження:

ліквідатор СТОВ "Довіра" - Томашук М.С (посвідчення №187 від 08.02.2013р.),

ТОВ "Роська"- Неживок І.В (договір №б/н від 23.03.2018р.),

третьої особи - ОСОБА_2: не з'явився;

Немирівської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області - не з'явився;

В С Т А Н О В И В:

В провадженні господарського суду Вінницької області перебуває справа №902/1090/16 за заявою Немирівської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю (далі по тексту - СТОВ) "Довіра", смт.Ситківці, Немирівський район, Вінницька область.

Постановою суду від 20.06.2017р. боржника - СТОВ "Довіра" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора у справі арбітражного керуючого Томашука М.С.

14.12.2017р. до господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява (№02-05/291 від 14.12.2017р.) СТОВ "Довіра" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Томашука М.С. про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме комплекс будівель та споруд, загальною площею 5125,4кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, Вінницька область.

Ухвалою суду від 14.12.2017р. визначено, що позовна заява СТОВ "Довіра" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Томашука М.С. до ТОВ "Роська" про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає розгляду в межах провадження справи про банкрутство №902/1090/16, позовну заяву призначено до розгляду в судовому засіданні на 09.01.2018р. та залучено до участі у справі ОСОБА_2, як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, на підставі клопотання СТОВ "Довіра" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Томашука М.С. вирішено питання про відстрочення позивачу сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі за даним позовом.

Ухвалою суду від 30.01.2018р. закрито підготовче провадження та призначено позовну заяву СТОВ "Довіра" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Томашука М.С. про витребування майна з чужого незаконного володіння до розгляду по суті на 14.02.2018р.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 14.02.2018р. у справі №902/1090/16 (з врахуванням ухвали про виправлення описки від 27.02.2018р.) задоволено позов Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Томашука Миколи Савелійовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Роська", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2, про витребування майна з чужого незаконного володіння. Витребувано майно з чужого незаконного володіння та зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Роська" повернути Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю "Довіра" комплекс будівель та споруд, загальною площею 5125,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, Вінницька область. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Роська" в доход Державного бюджету України 5700,00 грн. - судового збору.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Роська" - звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою (вх.№509/18 від 13.03.2018р.).

В скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції порушено процесуальне законодавство в частині сплати судового збору, зокрема, ухвалою від 14.12.2017р. у межах справи №902/1090/16 було задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору за подання позову до винесення судового рішення у даній справі. До винесення судового рішення по справі судовий збір позивачем так і не сплачено, натомість ухвалою від 14.02.2018р. позовні вимоги було задоволено в повному обсязі і стягнуто судовий збір з ТОВ «Роська».

Вважає висновок суду хибним та таким, що не відповідає чинному законодавству, зокрема статтею 8 Закону України «Про судовий збір» встановлено вичерпний перелік підстав, які дають право на відстрочку чи розстрочку сплати судового збору, однак, ні одна з підстав, наведених у клопотанні позивача, а в подальшому і в ухвалі суду про задоволення даного клопотання, не підпадає під дію вищевикладеної норми закону. Таким чином, господарським судом Вінницької області прийнято до розгляду позовну заяву без доказів, що підтверджують сплату судового збору, що не відповідає вимогам п.3 ст.57 ГПК України (в редакції, що діяла на момент подачі позовної заяви до суду).

Посилаючись на положення п.п.1,2 ч.8 ст.41, ч.ч.4,5,6 ст.115 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", зазначає, що перебування боржника в процедурі банкрутства на стадії ліквідаційної процедури не є підставою для відстрочення сплати судового збору.

Апелянт вважає, що господарський суд Вінницької області зобов'язаний був повернути позивачу заяву з доданими матеріалами без розгляду на підставі п.4 ст.63 ГПК України (в редакції, що діяла на момент прийняття позовної заяви до розгляду).

Також зазначає, що в оскаржуваній ухвалі від 14.02.2018р. господарським судом Вінницької області зроблено хибний висновок щодо відсутності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про реєстрацію прав власності на спірне майно за ОСОБА_2, а відтак державну реєстрацію прав власності на дане нерухоме майно за ТОВ «Роська» проведено без правових підстав, оскільки ОСОБА_2 належним чином зареєстрував за собою право власності на комплекс будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, с.Якимівка Оратівського району Вінницької області, у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - реєстрацію проведено - 29.03.2016р., номер запису про право власності - 13918751. Дані відомості є загальнодоступними, зокрема, господарським судам надано вільний доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, ОСОБА_2 був належним набувачем майна, переданого йому СТОВ «Довіра» на виконання мирової угоди, затвердженої ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 09.03.2016р., яка на той час набула законної сили.

Також скаржник вважає, що судом не враховано сталу практику Європейського Суду з прав людини, правових позицій Верховного суду України (Правова позиція у справі №6-81ц12). Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Доказами наявності у діях СТОВ «Довіра» волі на передачу майна є заява про затвердження мирової угоди, сама мирова угода, факт передачі всієї технічної документації на комплекс будівель та на земельну ділянку під ними ОСОБА_2, отримання коштів за майно та неповернення їх до даного часу.

На момент передачі нерухомого майна ОСОБА_2 був добросовісним набувачем, оскільки набув його шляхом добровільної передачі у власність від СТОВ «Довіра» на підставі мирової угоди від 04.03.2016р., відповідно до якої сторони засвідчили, що фактична передача майна відбулась ще 01.07.2014р. і за це майно сплачено кошти.

Оскільки матеріалами справи не доведено, що майно вибуло з володіння СТОВ «Довіра» не з його волі, позовні вимоги СТОВ «Довіра» в особі арбітражного керуючого Томашука М.С. не підлягають задоволенню і тому оскаржувана ухвала господарського суду Вінницької області від 14.02.2018р. та судові накази, видані на підставі даної ухвали, підлягають скасуванню.

Скаржник також зазначає, що судом не враховано факт обтяжень по ТОВ «Роська», яким накладено арешт на цілісний майновий комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, с.Якимівка Оратівського району Вінницької області, номер запису про обтяження - 18216567, і заборонено його відчужувати. Арешт на даний час не знято.

На підставі викладеного скаржник просить суд скасувати ухвалу господарського суду Вінницької області від 14.02.2018р. у справі №902/1090/16 в повному обсязі і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю "Довіра" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) в задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння. Також, скаржник просив поновити пропущений строк на апеляційне оскарження.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 15.03.2018р. поновлено строк на подання апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Роська" на ухвалу господарського суду Вінницької області від 14.02.2018р. у справі №902/1090/16, відкрито апеляційне провадження, розгляд скарги призначено на 28 березня 2018 року о 11:30 год. в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

06.04.2018р. на адресу суду від ОСОБА_2 надійшли пояснення по апеляційній скарзі (вх.№10488), в яких останній звертає увагу, що майно отримано на підставі мирової угоди в рамках позову про відшкодування шкоди, а не в межах позову про визнання права власності на підставі договору. Застосування наслідків недійсності (мнимості) правочину вважає незаконним, адже мирова угода - не являється правочином (вона є виконавчим документом - в нашому випадку, який вичерпав свою юридичну силу, адже був виконаний шляхом передачі комплексу будівель у власність) і в зв'язку з цим позивач звернувся з віндикаційним позовом, а не з позовом про визнання угоди недійсною.

Просить суд скасувати ухвалу господарського суду Вінницької області від 14.02.2018р. у справі №902/1090/16 в повному обсязі і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю "Довіра" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) в задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 18.04.2018р. представник ТОВ "Роська" підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та надав пояснення в обґрунтування своєї правової позиції.

Ліквідатор СТОВ "Довіра" заперечив проти вимог апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї правової позиції.

Третя особа - ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, хоч був повідомлений у встановленому законом порядку, що не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому, колегія суддів враховує його позицію, викладену в письмовому поясненні.

Враховуючи приписи ст.ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що учасники справи були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності представника ОСОБА_2.

Колегією суддів встановлено наступне.

Згідно біржового контракту №407 від 14.09.2006р. СТОВ "Довіра" придбала за правилами біржової торгівлі комплекс будівель та споруд, загальною площею 4858,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, Вінницька область.

Рішенням Третейського суду при Вінницькій товарній універсальній біржі від 20.09.2006р. у справі №2-166/06 за позовом СТОВ "Довіра" в особі директора Якименка Ю.В. до Облагрооб'єднання "Вінницька рада сільгоспвиробників" задоволено позовні вимоги позивача та визнано за ним право власності на комплекс будівель та споруд, загальною площею 4858,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, Вінницька область.

Згідно державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 28.09.2006р. вказаний комплекс будівель та споруд було зареєстровано на праві власності за СТОВ "Довіра".

У зв'язку з ліквідаційною процедурою СТОВ "Довіра" у справі №902/1090/16, арбітражний керуючий Томашук М.С., при виконанні своїх повноважень, 29.06.2017р. подав запит до Немирівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області для отримання відомостей про наявні в позивача активів, які описувались в податкову заставу.

Немирівська ОДПІ Головного управління ДФС у Вінницькій області надала ліквідатору акт опису майна №1102 від 13.04.2016р., з якого вбачається, що в податковій заставі перебуває комплекс будівель та споруд, загальною площею 4858,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, Вінницька область, що належить СТОВ "Довіра".

З'ясувавши наведене, ліквідатор провів роботу щодо ознайомлення із даним майном, яке належить банкруту та дізнався, що СТОВ "Довіра" не являється власником комплексу будівель та споруд, загальною площею 4858,30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3, Вінницька область згідно з рішенням Тетіївського районного суду Київської області.

03.06.2014р. між ОСОБА_2 (покупець) та СТОВ "Довіра" (продавець) укладено попередній договір купівлі-продажу комплексу будівель та споруд, загальною площею 4858,30кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3

В даному договорі передбачено, що сторони зобов'язуються в майбутньому, в строк - до 01.07.2014р., укласти і належним чином оформити договір купівлі - продажу комплексу будівель та споруд (далі - основний договір), на умовах і в порядку, визначених цим договором та діючим законодавством.

Продавець за цим договором зобов'язується в майбутньому передати у власність покупця комплекс будівель та споруд загальною площею 4858,30 кв.м., який знаходиться за адресою: Вінницька область, АДРЕСА_3, належний СТОВ "Довіра" на підставі біржового контракту № 407 від 14.09.2006р., зареєстрованого 28.09.2006р. в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за №8177703.

В договорі сторони зазначили, що ціна за об'єкт визначається у розмірі 380000,00 грн. Всього сума передоплати за основним договором становить 368575,00 грн.

При цьому, із змісту попереднього договору вбачається, що сторони передбачили відповідальність за невиконання його умов, а саме у випадку невиконання цього договору або необгрунтованого ухиляння від укладення основного договору, винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні завдані збитки, а саме - повернути передоплату отриману від покупця на підставі п.3 цього договору та штраф у розмірі 50% договірної ціни основного договору.

В ухвалі Тетіївського районного суду Київської області від 09.03.2016р. у справі №380/151/16-ц (провадження по справі №2/380/87/16) зазначено, що у зв'язку з невиконання СТОВ "Довіра" умов попереднього договору, ОСОБА_2 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом про відшкодування йому 368575,00 грн. шкоди, спричиненої невиконанням попереднього договору та 3685,75 грн. - судового збору. Із змісту зазначеної ухвали вбачається, що за результатом розгляду позовних вимог Тетіївським районним судом Київської області затверджено мирову угоду від 04.03.2015р. між СТОВ "Довіра" та ОСОБА_2

Умови зазначеної угоди передбачали, що:

- СТОВ "Довіра" визнає факт заборгованості перед ОСОБА_2 в розмірі 368575,00 грн. та підтверджує факт заборгованості в даному розмірі;

- В рахунок погашення заборгованості в розмірі 368575,00 грн. СТОВ "Довіра" передає у власність ОСОБА_2 нерухоме майно, що складається з комплексу будівель та споруд, загальною площею 5125,4 кв.м., що знаходиться за адресою Вінницька область, Оратівський район, АДРЕСА_3, на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1 та належить СТОВ "Довіра" на підставі рішення Третейського суду від 20.09.2006р. у справі №2-166/06, загальною вартістю 384130,00 грн.;

- ОСОБА_2 приймає у власність в рахунок погашення заборгованості в розмірі 368575,00 грн. від СТОВ "Довіра" нерухоме майно визначене в п.3 даної мирової угоди;

- Сторони мирової угоди визнають 01.07.2014р. - датою фактичного набуття ОСОБА_2 у власність нерухомого майна визначеного п.3 вказаної мирової угоди;

- СТОВ "Довіра" на підтвердження права власності надає рішення Третейського суду від 20.09.2006р. в справі №2-166/06;

- Сторони погоджуються, що дана мирова угода після визнання судом, разом з ухвалою суду є підставою для реєстрації в державному реєстрі права власності комплексу будівель та споруд, загальною площею 5125,4 кв.м., що знаходиться за адресою Вінницька область, Оратівський район, АДРЕСА_3 за ОСОБА_2;

- Передачею вказаного майна спір між сторонами врегульовано.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15.11.2017р. у справі №380/151/16-ц (провадження №22-ц/780/4693/17) апеляційну скаргу арбітражного керуючого (ліквідатора) Томашука М.С. задоволено частково, ухвалу Тетіївського районного суду Київської області від 09.03.2016р. у справі №380/151/16-ц скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду в іншому складі суду.

Апеляційним судом Київської області встановлено незаконність вибуття із власності банкрута СТОВ "Довіра" комплексу будівель та споруд, загальною площею 4858,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Вінницька область, Оратівський район, АДРЕСА_3 до ОСОБА_2

При цьому, 15.11.2017р. колегією суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області винесено окрему ухвалу щодо судді Тетіївського районного суду Київської області Архангельського А.М., яким у справі №380/151/16-ц постановлено ухвалу про затвердження мирової угоди від 04.03.2015р. між СТОВ "Довіра" та ОСОБА_2

В даній ухвалі зазначено про те, що правовими підставами для постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області зазначив, що суддя Архангельський А.М., приймаючи ухвалу від 09.03.2016р. у справі №380/151/16-ц :

- не з`ясував, чи відповідає мирова угода вимогам закону, зокрема положенням ст.175 ЦПК України, чи стосується вона прав та обов`язків сторін, що випливають із попереднього договору, який нотаріально не посвідчений, і самого предмета позову, чи пов`язані її умови з спірними правовідносинами, чи законно відповідач, в розумінні положень ст.ст.635, 655 ЦК України, укладаючи мирову угоду щодо нерухомого майна шляхом передання його у власність позивача, виконав обов'язок по відшкодуванню збитків, завданих у зв'язку необгрунтованим ухилянням від укладення основного договору та чи є дійсна вартість спірного комплексу будівель і споруд співмірною із сумою шкоди, заподіяною позивачу.

- не перевірив чи перебуває вищевказаний комплекс будівель і споруд під обтяженням, оскільки відповідно до постанови державного виконавця ВДВС Немирівського РУЮ №47233078 від 15.04.2014р. накладено арешт на все нерухоме майно СТОВ "Довіра" та оголошено заборону на його відчуження, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.10.2015р. вчинено запис про обтяження №11792399.

- неправомірно узаконив зміну площі вказаного комплексу будівель та споруд до 5 125,4 кв.м., тоді як із змісту рішення Третейського суду при Вінницькій товарній універсальній біржі від 20.09.2006р. у справі №2-166/06 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.05.2017р. №87125840 вбачається, що СТОВ "Довіра" на праві власності належав комплекс будівель та споруд, загальною площею 4858,30кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, Вінницька область.

- грубо порушив норми процесуального права, а саме правила виключної підсудності за якими позови, що виникають з приводу нерухомого майна пред'являються за місцезнаходженням майна або його основної частини.

Арбітражний керуючий Томашук М.С. надавав пояснення, що в ході виконання повноважень ліквідатора та ознайомлення з майном СТОВ "Довіра" ним встановлено, що власником спірного майна являється відповідач - ТОВ "Роська".

Разом з тим, зауважив, що у відповідності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 01.04.2016р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І.Г. проведено державну реєстрацію комплексу будівель та споруд, загальною площею 5125,4 кв.м., що знаходиться за адресую: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об'єкта, нерухомого майна: 31, номер запису про права власності 14061944) за ТОВ "Роська".

Підставою виникнення права власності на вказане вище нерухоме майно є акт прийому-передачі та оцінки майна від 30.03.2016р. Підставою внесення запису до Державного реєстру прав є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29143546 від 07.04.2016р.

Співзасновником відповідача - ТОВ "Роська" із розміром внеску до статутного капіталу товариства 50% в розмірі 618575,00 грн. є третя особа - ОСОБА_2, який і є одним із кінцевих бенефеціарних власників товариства.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 на підставі акту прийому-передачі та оцінки майна від 30.03.2016р. передав до статутного капіталу ТОВ "Роська" комплекс будівель та споруд, загальною площею 4858,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, Вінницька область, право власності на який у ОСОБА_2 виникло на підставі ухвали Тетіївського районного суду Київської області від 09.03.2016р., яку в подальшому скасовано Апеляційним судом Київської області.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали оскарження ухвали, наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

У спорах про витребування майна з чужого незаконного володіння позивач належними та допустимими доказами має підтвердити право власності або інше суб`єктивне право володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.

Відповідно до ч.1 ст.388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст.388 Цивільного кодексу України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення ст.388 Цивільного кодексу України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Дана правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду України від 21.12.2016р. у справі №6-2233цс16.

Отже, оскільки ухвалу Тетіївського районного суду від 09.03.2016р. про визнання мирової угоди, на підставі якої ОСОБА_2 набув права власності на спірне майно скасовано, то, як вірно було зазначено судом першої інстанції, ТОВ "Роська" володіє спірним майном без належних правових підстав поза волею належного власника СТОВ "Довіра".

З огляду на положення статті 388 Цивільного кодексу України, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що спірне майно підлягає поверненню СТОВ "Довіра".

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Колегія суддів також звертає увагу, що попередній договір купівлі-продажу комплексу будівель та споруд, загальною площею 4 858,30 кв.м., що знаходиться за адресою Вінницька область, Оратівський район, АДРЕСА_3 від 03.06.2014р. укладено в простій письмовій формі та нотаріально не посвідчено, що суперечить нормам ЦК, в яких зазначено про наступне.

Як встановлено ст.635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна ізсторін не направить.другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ст.657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 статті 220 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як встановлено ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном; виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тому, як вірно було встановлено судом першої інстанції, попередній договір купівлі продажу нерухомого майна - комплексу будівель та споруд, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Оратівський район, АДРЕСА_3 від 03.06.2014р., укладений між ОСОБА_2 та СТОВ "Довіра" є нікчемним.

З огляду на викладену вище позицію, не приймаються доводи скаржника про належну реєстрацію ОСОБА_2 права власності на комплекс будівель і споруд.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог СТОВ "Довіра" в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Томашука М.С. про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Щодо посилання апелянта на неправомірність відстрочення сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено ст.8 Закону України "Про судовий збір" (в редакції на момент відстрочення сплати судового збору), враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Пунктом 3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (в редакції на момент відстрочення сплати судового збору), єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін.

Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Господарський суд вправі вчинити дії, про які йдеться у статті 8 Закону, і зі своєї ініціативи з наведенням в ухвалі відповідних мотивів.

Постановою суду від 20.06.2017р. у справі №902/1090/16 боржника - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Довіра" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором боржника призначено арбітражного керуючого Томашука Миколу Савелійовича. На момент звернення з позовною заявою у сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" були відсутні майнові активи та грошові кошти, залишок коштів на ліквідаційному рахунку становив 80,00 грн., що підтверджується випискою з ліквідаційного рахунку. З наведеного вбачається, що станом на 14.12.2017р. у товариства через неплатоспроможність не було можливості сплатити судовий збір за подання до суду даного позову. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав та можливості відстрочення сплати позивачем судового збору за подання позову до винесення судового рішення у даній справі.

Пунктом 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (в редакції на момент винесення оскаржуваної ухвали) встановлено: «Якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення».

З огляду на викладене колегія суддів вважає правомірними дії суду першої інстанції по відстроченню сплати судового збору та, в подальшому, стягненні несплаченої суми судового збору з відповідача у винесеній ухвалі, та не вбачає порушень норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» справи про банкрутство розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Як встановлено ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В силу приписів ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно до п.1 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Як встановлено ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.275-280 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали, тому суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу місцевого господарського суду винесено у відповідності до норм матеріального та процесуального права і її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.269-284 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Роська" на ухвалу господарського суду Вінницької області від 14.02.2018р. у справі №902/1090/16 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 23.04.2018р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Мамченко Ю.А.