ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2018р. Справа № 914/2746/17

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Мімоза, м. Львів

до відповідача: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів

про визнання недійсним договору оренди від 25.06.1998 № 6686

Суддя Манюк П.Т.

За участю секретаря Чорної І.Б.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник;

від відповідача: ОСОБА_2 представник.

Розглядається справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Мімоза до Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним договору оренди.

Ухвалою суду від 03.01.2018 було порушено провадження у справі № 914/2746/17 та призначено до розгляду в судовому засіданні на 29.01.2018. Позивач в судове засідання 29.01.2018 зявився, клопотання про витребування доказів підтримав. Представник відповідача в судове засідання 29.01.2018 зявився, через канцелярію суду подав заперечення на позов в якому також заявив клопотання про застосування позовної давності. Ухвалою суду від 29.01.2018 підготовче засідання відкладено на 19.02.2018.

Представник позивача в судове засідання 19.02.2018 зявився, через канцелярію суду подав клопотання про продовження строку підготовчого провадження та відкладення розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання 19.02.2018 зявився, через канцелярію суду подав письмове пояснення щодо неможливості надання доказів, які витребувані ухвалою суду від 29.01.2018. Ухвалою суду від 19.02.2018 строк підготовчого провадження продовжено та розгляд справи відкладено на 19.03.2018.

Представник позивача в судове засідання 19.03.2018 не зявився, через канцелярію суду подав клопотання про оголошення перерви у підготовчому засіданні у зв'язку із хворобою уповноваженого представника та відповідь на заперечення на позов. Представник відповідача в судове засідання 19.03.2018 зявився. Ухвалою суду від 19.03.2018 підготовче засідання відкладено на 26.03.2018.

Представник позивача в судове засідання 26.03.2018 зявився. Представник відповідача в судове засідання 26.03.2018 зявився. Заслухавши думку представників сторін, суд постановив закрити підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 16.04.2018.

Представник позивача в судовому засіданні 16.04.2018 позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.04.2018 щодо позову заперечив.

Враховуючи, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для зясування обставин справи і прийняття судового рішення, в судовому засіданні 16.04.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Позиція позивача.

Товариство з обмеженою відповідальністю Мімоза (надалі позивач) звернулося до господарського суду з позовом до Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (надалі відповідач) про визнання недійсним договору оренди.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 29 травня 1996 року між представництвом Фонду державного майна України в м. Львові (продавець) та позивачем (покупець) був укладений договір купівлі-продажу патенту на право оренди будівлі (споруди, приміщення) № 386, згідно з п. 1.1 якого, продавець зобовязувався передати у власність покупця патент на право оренди будівлі (споруди, приміщення), загальною площею 159,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Львів вул. Краківська, 7, а покупець зобовязувався прийняти вказаний патент і сплатити ціну відповідно до умов договору (надалі - договір № 386).

Відповідно до п. 1.2 договору № 386, право власності на патент переходить до покупця з моменту поступлення коштів, вказаних в п. 1.4 цього договору на рахунок продавця. В подальшому, позивачу було видано патент від 06.06.1996 № 377 на право оренди будівлі (споруди, приміщення), яка розташована за адресою: м. Львів вул. Краківська, 7 загальною площею 159,3 кв.м. на період з 29.05.1996 до 29.05.2006.

02 серпня 1996 року між Управлінням комунального майна Львівської міської ради (орендодавець, правонаступником якого є відповідач) та позивачем (орендар) було укладено договір оренди нежитлових приміщень № 6686, обєктом оренди за вказаним договором було нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м. Львів вул. Краківська, 7 загальною площею 159,3 кв.м.

Позивач зазначає, що враховуючи відсутність заяв сторін договору оренди від 02.08.1996 № 6686 про припинення або зміну його умов, останній припиненим чи достроково розірваним не був, неодноразово продовжувався на новий термін та на даний час є чинним.

25.06.1998 між сторонами у справі було укладено договір оренди нежитлових приміщень № 6686 (надалі - оспорюваний договір), відповідно до п.1.1 якого орендодавець на підставі договору здав, а орендар прийняв в оренду з 29.05.1996 до 29.05.2006 терміном на 10 років у користування нежитлові приміщення за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 7. Призначення приміщень під магазин Кулінарія (п. 2 договору). Загальна площа орендованого приміщення 159,3 кв.м.

Відтак, на думку позивача має місце укладення двох договорів оренди між тими ж сторонами та стосовно одного й того ж самого обєкта оренди.

У додаткових поясненнях на заперечення відповідача на позов позивач зазначає, що відсутність факту передача майна в користування (в даному випадку акта приймання-передачі) у відносинах найму свідчить про неукладеність оспорюваного договору. Позивач також зауважує, що у оспорюваному договорі при зазначені вартості майна та визначені розміру орендної плати не враховано її індексації, не узгоджено порядку використання амортизаційних відрахувань, відновлення орендованого майна та умови його повернення, не передбачено відповідальності за порушення умов договору оренди відповідно до вимог закону, страхування орендарем взятого ним в оренду майна, в договорі відсутня умова про обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, оспорюваний договір є неукладеним.

Позиція відповідача.

У відзиві на позов, відповідач вважає доводи позивача надуманими, такими, що не ґрунтується на фактичних обставинах та нормах законодавства. Зокрема, відповідач зазначає, що позивачем не долучено до матеріалів справи оригіналу чи копії договору оренди від 02.08.1996 № 6686, що позбавляє суд можливості надати оцінку цьому документу, а також відповідним доводам позивача. Позивачем при зверненні із позовом, на думку відповідача, не враховано, що згідно з законодавством зобовязання припиняється не тільки виконанням договору, його розірванням чи визнання недійсним. Так, відповідно до ст. 220 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення оспорюваного договору, зобов'язання припиняється угодою сторін, зокрема угодою про заміну одного зобов'язання іншим між тими ж особами. Аналогічне положення містить ст. 604 чинного Цивільного кодексу України, згідно з якою зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Відповідач вважає, що договір від 25.06.1998 № 6686 є новацією по відношенню до договору від 02.08.1996 № 6686, оскільки укладався на його підставі, заміняючи собою попередній договір.

Крім того, відповідач зазначає, що оспорюваний договір оренди припинено у звязку із розірванням його в судовому порядку рішенням Господарського суду Львівської області від 06.10.2015 у справі № 914/2713/15. Визнати договір оренди, який припинено, недійсним неможливо, оскільки відсутній предмет спору.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 2 Закону України «Про оренду державного і комунального майна» (в редакції чинній на момент укладення спірного договору, надалі Закон) визначала, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Як встановлено судом, 25.06.1998 між сторонами у справі було укладено оспорюваний договір оренди нежитлових приміщень № 6686, відповідно до п.1.1 якого орендодавець на підставі договору оренди від 02.08.1996 № 6686 здав, а орендар прийняв в оренду з 29.05.1996 до 29.05.2006 терміном на 10 років у користування нежитлові приміщення за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 7. Призначення приміщень під магазин Кулінарія (п. 2 договору). Загальна площа орендованого приміщення 159,3 м.кв.

ТОВ «Мімоза» звернулося до господарського суду із позовом про визнання недійсним з моменту укладення договору від 25.06.1998 № 6686.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення, а тому для з'ясування наявності чи відсутності таких обставин, суд повинен дослідити оспорюваний договір та надати йому правову оцінку.

За приписами процесуального законодавства, судове рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом, які підлягають оцінці у їх сукупності, адже жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Суд зазначає, що під підставами позову розуміють обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу, а також факти, що підтверджують ці обставини. Так у позовній заяві підставою позову зазначено, що на момент укладення оспорюваного договору оренди нежитлових приміщень від 25.06.1998 № 6686, приміщення на вул. Краківській, 7 у м. Львові (обєкт оренди) вже перебували в оренді на підставі договору оренди від 02.08.1996 № 6686, укладеного між тими самими сторонами, який був чинним, оскільки припиненим, достроково розірваним чи визнаним недійсним не був. На думку позивача, обєкт оренди у період дії відповідного договору не може бути обєктом оренди за іншими договорами, укладеними пізніше.

За умовами ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 73 ГПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України).

Суд зазначає, що докази, які подаються до господарського суду повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Так, відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Допустимість доказів відповідно до ст. 77 ГПК України визначається тим, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (ст. 78 ГПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України)

Ухвалою від 29.01.2018 суд за клопотанням позивача витребовував від Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, в порядку ст. 81 ГПК України:

- договір оренди нежитлових приміщень від 02 серпня 1996 року № 6686 укладений між Управлінням комунального майна Львівської міської ради (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю Мімоза (орендар);

- докази припинення, дострокового розірвання чи/ або зміну умов договору оренди нежитлових приміщень від 02.08.1996 № 6686;

- акт приймання-передачі (або інший документ), який підтверджує повернення ТОВ Мімоза з оренди (користування) нежитлових приміщень за адресою: м. Львів вул. Краківська, 7, переданих йому під магазин Кулінарія на підставі договору оренди нежитлових приміщень від 02 серпня 1996 року № 6686;

- акт приймання-передачі (або інший документ), який підтверджує передачу ТОВ Мімоза в оренду (користування) нежитлових приміщень за адресою: м. Львів вул. Краківська, 7, під магазин Кулінарія на підставі договору оренди нежитлових приміщень від 25 червня 1998 року № 6686.

Відповідач у своїх поясненнях від 15.02.2018 зазначив, що в архіві управління комунальної власності за № 6686 обліковується договір, укладений із ТОВ «Мімоза» 25.06.1998, договір із таким номером від 02.08.1996 відсутній. Що стосується надання копії акта приймання-передачі, який підтверджує передачу ТОВ «Мімоза» обєкту оренди за договором від 25.06.1998 № 6686, відповідач зазначив, що такий акт не складався, оскільки це не вимагалось чинним на 1998 рік законодавством.

Таким чином, ні позивачем, ні відповідачем не представлено до суду оригіналу чи копії договору оренди від 02.08.1996 № 6686.

Суд зазначає, що позовні вимоги повинні бути доведені належними доказами і не можуть базуватись на припущеннях. Саме лише посилання у оспорюваному договорі на договір оренди від 02.08.1996 № 6686 не може братися судом до уваги як належний і допустимий доказ існування будь-яких правовідносин між сторонами у цей період на підставі договору оренди від 02.08.1996 № 6686, та свідчити про подальше одночасне існування двох договорів оренди щодо того самого обєкта та між тими самими сторонами.

В процесі розгляду справи, у додаткових поясненнях на заперечення відповідача на позов позивач зазначив, що оспорюваний договір є неукладеним, оскільки відсутній факт передача майна в користування (в даному випадку акт приймання-передачі). Крім того, у оспорюваному договорі оренди не зазначено всіх істотних умов договору, що теж свідчить про його неукладеність.

Відповідно до ст. 13 Закону, передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

Проаналізувавши умови оспорюваного договору, судом не встановлено обовязку передання майна за актом приймання передачі. У п. 1 договору зазначено, що орендар прийняв в оренду майно ще 29.05.1996. До матеріалів справи позивачем долучено копію договору купівлі-продажу патенту від 29.05.1996 на право оренди будівлі (споруди, приміщення) № 386, укладеного між представництвом Фонду державного майна України в м. Львові (продавець) та позивачем (покупець), згідно з п. 1.1 якого, продавець зобовязувався передати у власність покупця патент на право оренди будівлі (споруди, приміщення), загальною площею 159,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Львів вул. Краківська, 7, а покупець зобовязувався прийняти вказаний патент і сплатити ціну відповідно до умов договору.

Відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови не свідчить про його недійсність, якщо інше прямо не передбачено законом. Відсутність у договорі істотної умови може свідчити про його неукладення. При цьому, визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Господарського кодексу України або Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України. По суті вимога про визнання договору неукладеним є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення. Встановлення судом такого факту відсутності укладення договору може мати місце лише при розгляді іншого господарського спору. Неукладений договір не може бути визнаний недійсним.

В той же час, судом встановлено що в провадженні господарських судів перебувала справа за позовом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до ТОВ "Мімоза" про розірвання договору оренди нежитлових приміщень від 25.06.1998 № 6686 та зобовязання повернути обєкт оренди шляхом виселення.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.10.2015 у справі № 914/2713/15, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 06.04.2016, позов Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради задоволено, розірвано договір оренди нежитлових приміщень від 25.06.1998 № 6686, укладений між Управлінням комунального майна департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради та ТОВ "Мімоза" та зобов'язано ТОВ "Мімоза" повернути шляхом виселення Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради приміщення за адресою м. Львів, вул. Краківська, 7, загальною площею 159,3 кв.м. Вказане рішення суду обґрунтоване тим, що відповідачем в порушення приписів ч. 3 ст. 285 ГК України, ст. 762 ЦК України, ст. ст. 18, 22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п. 16.2. договору № 6686 від 25.06.1998, було передано обєкт оренди в суборенду третім особам без згоди орендодавця.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто вказана стаття встановлює презумпцію правомірності правочину.

Таким чином, господарські суди при розгляді справи № 914/2713/15 визнали обгрунтованими позовні вимоги Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та встановили, що відповідачем (ТОВ "Мімоза") в порушення приписів п. 16.2. договору від 25.06.1998 № 6686, було передано обєкт оренди в суборенду третім особам без згоди орендодавця. Оспорюваний договір був дійсним, реальним та таким, що спричиняв взаємні права та обовязки для сторін вказаного правочину. З вищенаведеного судового рішення вбачається, що договір від 25.06.1998 № 6686 був вчинений та виконувався сторонами.

Таким чином, припущення позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку.

Пунктами 1, 3 частини 1 статті 129 Конституції України одними з основних засад судочинства визначені рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 2 ГПК України, принципами господарського судочинства, є зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, розумність строків розгляду справи. За умовами ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на вищевикладене, господарським судом були створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Позивачем не представлено належних доказів, які б в достатній мірі підтверджували невідповідність оспорюваного договору вимогам чинного законодавства, тому суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 136, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 24.04.2018.

Суддя Манюк П.Т.